SERIÁL NETFLIX
Někdo se před svou smrtí dostal do emočně náročné situace
v souvislosti se změnami v rodině.
- To musím vysvětlit. - Úplně mě mrazí.
Někdo třeba prochází rozchodem
nebo sporem o opatrovnictví
a pak ten dotyčný zemře. Něco takového tam cítím.
Kdo to tedy je?
To nic.
- Je to můj táta. - Váš tatínek.
V kolika letech zemřel?
- Po třicítce. - Jo, 34 let.
Cítím, že je třeba o něm dnes mluvit.
A bude to záhul.
Měl tehdy přítelkyni a chystal se ji opustit.
Zničehonic odešel.
Táta nás nikdy nevyzvedával ze školy.
- Jo. - Den předtím, než zemřel, to udělal.
Řekl nám, že na nějakou dobu odjíždí, ale prý se vrátí.
Pak ho druhý den zabili.
Jo.
O tátu jsem přišel jako malý kluk
a bez mužského vzoru jsem byl ztracený.
Pořád se neumím oholit.
Jsou to maličkosti. Jak se holit, jak řídit auto.
Řídit jsem se naučil sám.
S tátou by to bývalo jiné,
měl bych mužský vzor, který mi tak chyběl.
Dobrá, půjdu dál.
Táta.
Máte ohledně něj nějaké otázky,
třeba ohledně jeho smrti?
Cokoliv, co se doposud úplně nevysvětlilo?
Už dlouho se ho chci zeptat na jednu věc.
Je to už asi čtyři roky.
- Svěřil jsem se mámě, že jsem gay. - Skvěle.
- A celé rodině. - Jo.
A měl jsem v souvislosti s tím jednu pochybnost,
protože jsem to řešil celý život.
Pamatuji si jednu jeho poznámku z doby, kdy mi bylo asi šest.
Buď mě tenkrát při něčem nachytal,
nebo jsem něco řekl.
Ale pamatuju si, jak řekl,
že ví, že v dospělosti budu žít jiný život.
- Ale že už mě takhle nechce vidět. - Jo.
A chci vědět, jak se na to dívá…
- Rozumím. - …teď.
Jistě.
Když vyrůstáte jako černoch a gay v malém městě v Alabamě,
je s tím spojený velký stud.
Neměl jsem dost sebevědomí.
abych mohl být navenek plně sám sebou.
Ve 23 letech jsem to řekl své rodině
a přemýšlím, co by si o tom myslel on.
Jestli by to přijal.
Tuším, že z toho neměl velkou radost.
Ale protože to nevím, pořád si v duchu říkám,
jak by reagoval.
Jasně.
Dejte mi vteřinku. Mění teď téma.
Dobrá.
Zaměřuje pozornost na svou smrt, což je náročnější.
Zajímavé je, že on to vnímá jako zlomek vteřiny.
Opravdu zajímavé. Zlomek vteřiny.
Nevím proč, pořád se k tomu vrací.
„Teď tu sem, a teď už ne.“
Když někdo onemocní rakovinou,
trvá to dlouho. Ale tady ne.
- Proběhlo to rychle. - Jo.
Působí to na mě jako mrknutí oka.
Jeden den jsem tu, druhý už ne.
Popsal bych to jako nečekaný náraz.
Jako by se do mě opřela vnější síla
a zastavila se o mě.
A rozvibrovala celé moje tělo.
Špatně se to popisuje, doufám, že…
- Asi to chápu. - Je to…
Můj táta zemřel při autonehodě.
- Aha. - Vždycky používal pás.
- Jasně. - Tímhle způsobem.
- Ano. - A…
Byla to čelní srážka, hrudníkem narazil do palubní desky.
- To je mi líto. - Rozdrtilo mu to plíce.
A tak přišel o život.
- Kvůli způsobu, jak nosil pás. - Chápu.
Náraz mu rozdrtil hrudník.
Je mi moc líto, že si to teď připomínáte.
Ale bylo to velmi rychlé
a chci vám říct, že nezmiňuje žádnou bolest ani utrpení.
Ale ukazuje mi toho hodně. Budu pokračovat.
Zvláštní je, že se mi zdá, že jste nemohla začít truchlit.
- Ne. - Jako by to nešlo.
Musela jste podržet někoho jiného.
- To je významný detail. - Přesně tak.
- Ví o tom, což je důležité. - To je milé.
Budu pokračovat, protože mi ukazuje hodně věcí.
Zajímavé. Nejste totiž v rodině jediný gay.
- To si zapamatujte. - Je to tak.
Chce, abych to zdůraznil. Ví, že nejste sám.
Jako by mi dával najevo souhlas.
Je to moc pozitivní znamení, protože nejste sám.
Chce vyzdvihnout, jak jste si s tím poradil.
Je hrdý na to, jak jste se s tím vyrovnal.
Pořád vyzdvihuje pocit,
že je mu ctí mít vás za syna.
Měl bystě vědět, že mu opravdu bylo ctí,
v opravdu krásném slova smyslu.
Když za námi při seanci přišel můj táta
a řekl, že je na mě hrdý,
dostavil se pocit, že můžu být opravdu sám sebou.
Černošský gay, všude samé duhy.
A všechno mi může být jedno.
- Mějte se, díky. -Nashle.
Jsem moc rád, že jsem přišla. Udělala bych to znovu.
Chtěl bych mít v kapse mini Tylera, abych ho mohl kdykoliv vytáhnout.
Jasně.
Jak to šlo?
Skvěle. Bylo to uzdravující.
- Jo. - Jsou tady krásný chlapi!
A bylo to šílený.
Šílený.
Skvěle.
Tyhle seance jsou tak uzdravující.
- Jo. - Uzdravující slova.
- Ráno se mi zjevily kachny. - Fakt?
Jo.
- Vtipný. - Kachňátka.
Jak se cítíš?
Jde to. Měl jsem těžkou noc. Panický záchvat.
Spíš to ale byla intuice.
- Jako by někomu někdo vzal život. - Povídej.
Zvláštní. Někomu něco vzali.
Jak dlouho ten záchvat trval?
Asi tři hodiny. Úplně mě převálcoval.
Při záchvatu paniky mívám pocit, že nemůžu dýchat.
Cítím úzkost, jako by na mě padal celý svět.
Většinou to znamená, že se setkám
s něčí tragickou ztrátou.
- Jdu si čmárat. - Dobře. Budu ticho.
To se nestává často.
- Že se to nestává často? - Jo.
Chytrolíne.
Dělám si srandu.
Čmárej si a já budu mlčet.
Podívej na ten domek.
- Nemůžu se dívat. - Promiň.
- Soustředím se. - Fajn.
- Už nebudu mluvit. Promiň. - Tak jo.
Tady to vede rovně. Aha, už zastavují.
Tak jak to dneska bude?
Chci seanci darovat někomu blízkému.
- Výborně. - Je váš fanoušek.
Jen vám musím říct,
že netuší, že jste přijel.
- Páni. - Je to překvapení.
- Moc se těším. - Je to překvapení. Má vás ráda.
- Bude to skvělý. - Dobrý den.
Zlatíčko!
Překvápko.
- Můžu vás obejmout? - Můžu?
Ale jistě.
Já jsem Tyler.
Já vím.
Jen díky vám jsem v pořádku.
Ale ne, zlato.
S Justine jsme se poznali na hudební konferenci.
Když jsem ji uviděl, bylo to jako rána.
Takhle jsem se ještě nikdy necítil.
Jako bych ji znal odjakživa.
Hned jsem věděl, že budeme spojení
do konce života.
Mluvili jsme o budoucnosti, prohlížel jsem si prstýnky
a sondoval jsem, co ona na to.
Pak se staly nějaké věci
a já si řekl, že to teď nejde.
Odložil jsem to stranou.
Nevěděl jsem, kam to jdeme.
Myslel jsem, že se budu napojovat na něj. Ale je to pro vás.
- Promiňte. - To nic.
To je fakt překvapení.
Chápu, to je v pořádku.
Uděláme si pohodlí a dáme se do toho.
Mám tady na seanci pro tebe pár věcí.
Moc se na to dnes těším.
- Děkuju za všechno. - Není vůbec zač.
- Děkuju. - To víš že jo.
- Tak zatím. - Uvidíme se.
Moc mě těší.
Pustíme se do toho. Budu si kreslit.
- Přinesla jste předměty. - Ano.
- Budou se hodit. - Dobře.
- Podržím je. - Dobře.
A uvidíme, co se mi ukáže.
- Fajn. - A pak se ukáže, co dál.
- Zatím je můžete… - Dobře.
- …vyndat. - Fajn.
Trochu si to osahám. Díky.
Tak jo.
Kdo je tohle?
V noci jsem cítil přítomnost mladého člověka, co zemřel.
Předčasně. Jde tedy o mladšího muže.
- Dává to smysl? - Ano.
Tak jo.
Když k tomu došlo, měl na co se těšit.
Čekalo ho něco vzrušujícího,
možná během pár týdnů či měsíců.
Ale chce, abyste věděla,
že odešel na vrcholu života.
Působí to na mě…
že byl plný života.
Něco mě nutí
se při vzpomínce na něj usmívat.
Ukazuje mi… Divné!
Trošku blbne. Snaží se mě rozesmát.
- Legrační! - Zkouším zjistit, o co jde.
Dělá tohle…
To je legrační!
Kdyby mohl, možná by zatančil.
- Nebo… - Ano.
Nevím, jak bych to popsal.
Neumím to vyjádřit, ale jako by mě nutil
si zatrsat.
Tančím příšerně, takže to fakt nemůžu.
Ale on je hrozně zábavný.
- Říká vám to něco? - Ano.
Z těch vtipů nemůžu.
Dobře, už to mám.
Vidím holubice vypuštěné do vzduchu. Zvláštní.
- To bylo tady. - Jo?
Skvěle. Vidím, jak odlétají.
A je v tom spousta radosti.
Jo.
Ukazuje mi…
„Máma je jednička.“ To je milé.
Víte, co dělají děti v první nebo druhé třídě?
Ukazuje mi „máma je jednička“.
Fakt legrační.
To je krásný.
Byl to váš syn?
Jak se jmenoval? Kolik mu bylo a…
Ráda vám to řeknu. Jmenuje se Damani Elijah Chadly.
A bylo mu 17.
Můj jediný syn.
Na dnešní poměry jsem byla docela máma.
Bylo to ve druháku na výšce.
Ukazuje na vás
a říká, že jste musela dělat všechno.
To je zajímavé.
- Co jeho táta? - Byla jsem svobodná máma.
Chápu.
Se synkem jsme dělali úplně všechno.
Strašně rádi jsme všude chodili spolu.
Zpívali jsme, tančili, smáli se.
Pořád jsme se smáli.
Trvalo to krátce, ale zažili jsme toho tolik.
Zmiňuje tři lidi.
Zkouším se v tom vyznat. Je to doba před jeho smrtí.
Byl jeden ze tří. Nebo byli tři.
- Víte… - Můžu to říct?
- Prosím. - Je jeden ze tří.
Jasně.
Působí to na mě tak,
že si je vědom rozhodnutí
udělaného v poslední chvíli.
Z nějakého důvodu s tím má spojený pocit viny.
Rozhodl se ten večer odejít.
Neměl odcházet. Druhý den měl školu.
To je mi líto.
Ví, že neměl odcházet.
Jo. Působí to tragicky a…
Je to divné.
Cvak. Pořád slyším cvakání.
Pořád se ozývá.
Cvak.
Zkouším zjistit, co znamená.
Cítím důraz na bezpečnostní pás, někdo se snaží dostat z auta.
Zkouším poznat, o co jde
nebo kde to je.
Mám pocit, že jsem měl zapnutý pás,
ale jako bych ho odepnul a něco se stalo.
Opravdu zvláštní.
Nechci zabíhat do detailů.
Ale byl ve voze,
- když zemřel? - Na sedadle spolujezdce.
Možná říká, že chtěl utéct pryč.
Jako by se to snažil
rozepnout.
A pak se něco stalo.
Zmiňuje, že to bylo nečekané.
Ale nezmiňuje žádnou bolest.
Necítím žádnou bolest.
Pokud vám to nevadí,
řekla byste mi, co vedlo k jeho smrti?
- Těžko se o tom mluví. - Jo.
Byl v posledním roce střední školy.
Byl muzikant, žil svůj život.
Byl s kamarádem.
A dělal to, co teenageři dělají.
Jednou večer šel ven, když neměl.
A už se nevrátil.
Zavraždili ho.
V autě.
Ještě večer se měl vrátit domů.
Policie si myslí, že se kluci měli s někým setkat,
došlo tam k nějaké interakci,
která vyvrcholila tím,
že ta osoba syna s kamarádem zastřelila.
Tolik bych ho chtěla obejmout. To on fakt uměl.
Jo.
Každý chce svoje děti chránit.
Není nic horšího, než když se vám to nepodaří.
To je pochopitelné.
Díky za upřímnost.
Je to nepředstavitelné.
Pořád se vás snaží obejmout. Je to moc milé.
- Vy ho vidíte? - Naznačuje mi to vizuálně.
Ukazuje to zezadu.
Jako by vás objímal zezadu.
Moc krásné.
Nádherné.
Miluju tě.
Jsem za dnešek moc rád. Naplnil mě radostí.
Mě taky.
Tohle bude znít legračně. Často vidím věci ještě dřív, než přijdu.
- Jasně. - A ráno
jsem viděl kachny.
- Dává to smysl? - Jo.
Bylo to tak vtipný. Probudil jsem se a… Kachny!
To je neuvěřitelné.
Když mu byl asi jeden rok,
bydleli jsme tady u vody
a u domu nám plavaly dvě kachny.
Ukazovali jsme si na ně, proto je tady lavička.
Je věnovaná jemu?
- Vy jste to neviděl? - Ne.
- Nebyl jsem si jistý. - Je mu věnovaná.
To se mi líbí.
Tohle je trochu střela naslepo.
Vidím nějakou situaci se stromem.
Jako by říkal: „Zasaď ten strom.“
- „Musíš zasadit ten strom.“ - Dobře.
„Musíš to mít komplet.“
Mluvili jste o něčem takovém?
Na památku lidí se tu sázejí stromy.
A já si říkala: „Už máme lavičku, nebuď sobecká.“
- Musíte ho zasadit. - Panebože.
Všechny ty maličkosti vám ho budou připomínat.
A to je důležité.
Jste neskutečný.
Díky moc.
Jsem rád, že za vámi přišel.
Cítil jsem ho dnes ráno a včera večer.
Ochromilo mě vědomí, jak strašná událost se stala,
ale zároveň jsem z vás cítil sílu.
- A opravdu… - To pro mě moc znamená.
Doufám, že si dnes odnesete jistotu,
že vás nikdy neopustí.
- Dobře. - Děkuju za to.
- Díky. - Obejmu vás.
Jsem plná emocí.
Myslela jsem, že se svým synem už nikdy nepromluvím.
Ale jako bych skrz Tylera
opravdu se svým chlapcem mluvila.
Jako by tam s námi byl, nevím, jak jinak to vysvětlit.
Cítím se povzneseně.
Mám chuť se zase usmívat.
Když mi Tyler umožnil se s ním spojit,
všechno ze mě spadlo.
Moc ti děkuju. Nemůžu tomu uvěřit.
Miluju tě.
Moc děkuju!
Buší mi srdce.
Já vím. Mně bušilo celý den.
Ukazoval Tylerovi, jak tančí, jak to vždycky dělal.
- Ten jeho taneček? - Tyler mi to zkusil ukázat.
- To je super. - Tyler říkal, že neumí tančit.
Ale já říkala, že to dělal, když nás chtěl rozesmát.
Měl jsi vidět, jak se Tyler usmívá. Jako bych se usmívala na Damaniho.
Měl tak rozzářený úsměv. Prý ho cítil i z něj.
Tohle je to jediný, co jsem si přála. Nevím, jak jsi to udělal.
Ulevilo se mi, když vím, že se Tylerovi zdál spokojený.
- Jo. - Vypadal šťastně.
Nechtěl jsem, aby byl náš vztah postavený na tragédii.
Chtěl bych, abychom ho postavili na uzdravení a smíření.
Chci, abychom tím životem šli spolu.
Abychom tu byli jeden pro druhého.
A já tu vždycky budu pro tebe.
Panebože.
Když jsem tě poznal,
věděl jsem, že jsi ta pravá.
Vůbec jsem nepochyboval.
Každý den se probudím a chci být s tebou.
Vezmeš si mě, Justine?
Ano.
Proboha.
Můj bože, Tome.
Nemůžu tomu uvěřit.
Tolik tě miluju.
To byl den!
Nádhera.
Nikdo by podle mě nevěřil,
že vždycky skočíš do postele a jsi tam až do druhého dne.
Mimo práci jsem nudnej patron.
Já vím, ale seance tě hodně vyčerpávají.
Jo. Hodně času trávím v klidu pod peřinou.
Jo.
Když ses sprchoval, trochu jsem tu poklízela.
A s někým jsi mluvil.
Mluvil?
Jo. Ve sprše. Asi sám se sebou.
- To nebylo se mnou. - Vážně?
- To se stává, kdy se potřebuju uvolnit. - Jo.
- Musím to všechno z hlavy dostat ven. - Já vím.
Svoji práci dělám
ve specifickém stavu vědomí.
Musím se od všeho odpoutat
a napojit se na „to“,
ať je to cokoli.
Nechce mi dovolit, abych to zjistil, ale o to teď nejde.
Ale ať je to cokoli, ten dar přišel ke správnému člověku.
Jsem za ty schopnosti rád.
Sám bych to nedokázal.
A já to vím,
ale je to jako vyskočit z letadla
a věřit, že se padák otevře.
- Protože ne vždycky… - Bože.
Je to takový můj padák.
Chci říct „to“.
To je blbej pocit.
Je to vzrušující a zábavný.
- A nic není zadarmo. - Já vím.
Je to jen část tý práce.
Vím, že za to platíš a je mi to moc líto.
Vidím ti to teď ve tváři.
- Můžu… - Jsem v pohodě.
- Tak jo. - Je mi fajn.
Není to nic novýho.
Nedělám to poprvé.
PŘÍŠTÍ RÁNO PRODUCENTI PŘEDALI TYLEROVI VZKAZ OD TOMA A JUSTINE.
- Tady je Tom a Justine. - Potřebuju brýle.
Neviděla jsem je.
- On mě akorát pozdravil. - Tak se podíváme.
Ahoj, Tylere!
Pořád se vzpamatovávám.
Nemůžu uvěřit, že jsem tě poznala a že se seance tak povedla.
- Jsem moc vděčná a mám jednu novinku. - Velkou!
Po seanci se stalo tohle.
Panebože.
- …díky tobě. Jsme hrozně vděční. - Díky.
Pozdravuj maminku. Nejradši bych vás oba objala.
Moc děkujeme. Nashle!
Moc ráda bych ji bývala poznala.
To je tak milý.
- To je senzace. - Asi začnu ronit slzy.
To je tak pěkný.
- Miluju New Orleans. - Já taky.
- Najednou má pro mě úplně nový význam. - Jo.
Jsem v New Orleans.
Rád bych se dozvěděl něco víc ohledně naší rodinné historie.
Asi vypadám unaveně. Taky že jsem.
- Měl jsi toho v týdnu hodně. - Jo.
Obrovský nápor na emoce každý den.
S tetou Mary a Clintem jsme narazili na hranice svých možností.
Nedozvěděli jsme se nic konkrétního kromě přesnějšího časového určení.
Je to nesmírně frustrující.
Obzvlášť s ohledem na moji situaci.
Mám výjimečnou schopnost. Pro médium je to těžké.
Lidi od nás očekávají odpovědi. Ale já nemám. Potřebuju pomoc.
Moc mě těší. Já jsem Tyler.
- Těší mě. Mám radost! - Těší mě.
- Moc díky. - Zdravím.
Obrátil jsem se na genealožku Pamelu Slatonovou.
Je expertka na analýzu DNA a výzkum rodokmenu.
Jestli někdo může najít chybějící dílky, tak ona.
V tomhle se moc nevyznám, takže si toho moc vážíme.
- Vysvětlím vám, proč tu jsme. - Jo.
Moje máma před třemi lety z testu 23andMe zjistila,
že se jako malá dostala do jiné rodiny.
Její rodiče nejsou její rodiče.
- Lhali jí. - A nikdy jste nic netušili?
- Nikdy jsem nic netušil. - Test jste si dělali jen ze zvědavosti.
Abyste si zjistili etnický původ.
Spíš jako zábavu.
- A čekal vás největší šok v životě. - Přesně.
- Stává se to často, divili byste se. - Věřím tomu.
Je to neobvyklá situace.
Moje údajná babička,
žena jménem Stella,
byla usvědčena ze dvou vražd.
Měla podíl na smrti několika lidí.
Ve vězení strávila přes 30 let.
- Můžu vás zastavit? - Já vím.
Zavalil jste mě spoustou informací.
- Je toho hodně. - Dobře. Vaše biologická babička
dala vaši maminku té Stelle?
Ano, ale nevíme proč.
Mluvili jste s vaší tetou, nevlastní sestrou vaší matky.
Co vám k tomu řekla?
Víme, že máma se narodila v New Orleans.
Teta už zkusila něco vypátrat
a zjistila, že když se máma narodila,
odehrálo se něco v nemocnici.
Myslíte, s tím Stella měla co do činění?
- To chceme zjistit. - Kromě někoho jiného?
Podle mě jí musel někdo pomoct.
Mámin rodný list je padělaný.
Někdo na něm něco upravil.
Rodný list se obvykle vystaví v nemocnici.
- Jasně. - Úředník přijde po porodu.
Vezme si informace a nechá vyhotovit rodný list.
Ráda bych viděla ten původní rodný list,
ten ale asi nemáte.
To je ta chybějící indicie.
Kdyby se původní rodný list našel
a bylo by na něm Stellino jméno,
potvrdilo by se,
že se moje babička nemohla o mámu postarat,
že byla v zoufalé situaci.
A někdo toho zneužil.
Mám ještě otázku z jiného soudku.
Co biologický dědeček?
To byl v podstatě jednorázový flirt.
Jakákoliv informace o otci by nám pomohla.
- Můžu se v tom pošťourat? - Jistě.
Rozhodně.
- Ano? - Určitě.
Víme, že je to děsně komplikované,
ale budeme rádi za jakoukoliv odpověď.
Vím, jaký je to pocit, toužit po odpovědích
a chtít znát vlastní minulost.
Máme takovou tendenci.
- Jsem adoptovaná a chápu to. - Aha.
Některé informace popíráme.
- Potlačíme věci, co nás bolí. - Jasně.
A nedáme na sobě nic znát.
- A předstíráme, že se nic neděje. - Jo.
Ale uvnitř nás to hluboce ovlivňuje.
Teď by nás zajímalo, co bude další krok?
Nejdříve zjistíme,
jestli je Stella fakt Stella.
Taky chci vědět, jestli je možné se dostat k původnímu rodnému listu.
Potom se trochu porozhlédnu po otcovské linii.
To je neuvěřitelné.
Nemůžu vám nic zaručit.
Nikdy klientům nemůžu zaručit úspěch,
ale slíbím vám, že se nevzdám.
Představ si, že jsem se probudil ve dvě ráno.
V cestě světlu zvenku stál uvnitř vysoký stín.
- Na chvíli se setmělo. - Byl jsi vzhůru?
Byl jsem vzhůru. Došlo mi, že jsem v 11. patře.
Kristepane, mám husí kůži.
Takže to bylo uvnitř pokoje,
stálo to před oknem.
Řekl jsem tomu: „Ahoj, doufám, že je ti fajn.
Potřebuju odpočívat.“
A v celém pokoji klesla teplota.
- Ne od klimatizace. Byl to mráz. - To snad ne.
Začal jsem se třást.
Řekl jsem: „Schovám se pod deku. Ty laskavě odejdi.“
- Schoval jsem se pod deku. - Panebože.
Byl to děs. Říkal jsem, že teď na to není čas.
Nejsem přece v práci.
To je hrůza.
Rád vás poznávám.
- Vítám vás. - Rád jsem přijel.
Váš dům má nádhernou zahradu.
Díky moc.
Je tu chladno. Musím si vzít deku.
Je tu chladno.
Radši jsem si vzal bundu.
- To je v tuhle roční dobu divné. - Jo.
Na jihu.
Díky, že jste mě pozvali.
Jsem strašně zvědavý, co zjistíme.
- Přinesli jste předmět? - Ano.
- Dejte ho na stůl. - Dobře.
Budu si tu něco čmárat.
Tady to máme.
Uvidíme, kam to zavede,
ozývá se mi už pár zajímavých lidí.
Tak jo.
Dobrá.
Je tu nějaká zmínka o Leovi.
Je to buď znamení Lva,
nebo jméno Leonard.
- Panebože. - Kdo je Leonard?
- Dává to smysl? - To snad ne!
Jo.
To je můj dědeček.
Jako by říkal: „Nezapomeň na mě.“
- Nezapomínáme na tebe. - Ano, zřetelně je tu s námi.
Je důležitý, takže…
Je toho hodně. Budu pokračovat.
- Byl to milý člověk. - Jo.
Tak na mě působí.
Znáte to, když někdo začne plešatět a najednou nemá vlasy?
A pořád z legrace dělá, že se češe.
- Takhle. - Ano.
Vtipkuje se mnou. Říká: „Bujné lokny!“
Ale je určitě plešatý.
- Nebo skoro. - Bože.
Měl přehazovačku.
- „Poradím si s tím, co mám.“ - Jo.
- Moc dobře to ví, je to legrační. - Jasně.
Když teď vím, že jsme napojení, vezmu to do ruky.
A uvidíme, jestli se něco ukáže.
Jasně.
Teď to odložím.
Jedná se o někoho mladšího.
Byl to nejspíš muž.
Mám pocit, že je to náš současník,
to obvykle znamená, že je na stejné generační úrovni.
- Buší mi z toho srdce. - To nic.
Pořád se mi ozývá a ukazuje mi brýle.
Brýle, co se normálně nosí.
Je to vtipné, tak jsem to chtěl zmínit.
Nechce, abych z toho dělal vážnou věc.
Vyzařuje z něj něco radostného.
Máme se soustředit na pozitivní stránku,
ne na smutek z jeho smrti.
Vypadá jako někdo, kdo po vstupu do místnosti
okamžitě přitáhne pozornost.
Nedal se přehlédnout,
ale zároveň o tu pozornost nestál, jestli chápete.
Měl přes 190 centimetrů.
- Nešel přehlédnout. - Vysoký chlap.
Ale cítím z něj: „Jako bych tu nebyl.“
- Přesně tak - Jo, je to milé.
Budu si kreslit.
Tak jo.
Tady něco je.
Dobrá.
Mám z něj teď pocit,
že ve svém vyměřeném čase žil naplno.
Ale ten život skončil předčasně.
Působí to tragicky.
Poukazuje na něco okolo svatého Valentýna.
Nevím, proč mi to říká. Byla to těžká doba pro někoho.
V té době zemřel.
Chápu.
Cítím něco jako… „Teď jsem tady, a teď už ne.“
Nebyl to žádný zhoršující se stav.
- Rozhodně ne. - Jako by se mi zastavilo srdce.
Nic víc mi k tomu neříká.
- Jo. - Něco na tom je zvláštní.
Asi jako když…
Lidi na to reagovali nevěřícně.
„Určitě? Dá se to ověřit?“
- Jako… - To byla moje odpověď.
Říkala jsem: „Je to jisté? Cože?“
Bylo mu 33.
Zmiňuje něco, co zní zvláštně.
Snažím se zjistit okolnosti smrti. Působí to velmi výjimečně.
- Jo. - A nevídám to moc často.
Ráda bych se o tom něco dozvěděla.
- Můžu to prozradit? - Jo.
Víme, že celý den pracoval.
A pak šel do baru, kde se měl setkat s manželkou.
Dal si pár skleniček.
- Nic, co by ho nějak položilo. - Jasně.
Ale potom šel na parkoviště.
A tam doslova omdlel.
Podle toho, co vím, padl na kolena.
- A pak na záda. - Jasně.
- Udeřil se do hlavy. - Jo.
A náraz do hlavy prý způsobil
krvácení do mozku.
Divila jsem se, že to byla tak tvrdá rána.
To mě taky napadlo. Už byl na kolenou…
- Jo. - Jo.
Nemám z něj teď pocit, že tohle byla příčina smrti.
Připomíná mi to spíš lidi,
co mívají plicní embolii, mrtvici
nebo infarkt.
Ale mám pocit jakéhosi vnitřního nárazu.
- A cítím, jak se mi zastavilo srdce. - Aha.
Musel mít nějaký interní problém.
Samozřejmě udělali pitvu.
Víme, že měl zvětšené srdce.
- Aha. - Ale infarkt se neprokázal.
- Ani nic podobného. - Jo.
- Určitě netrpěl. - Dobře.
Působí vesele a spokojeně.
Vidím to tak,
že spolu se srdečním problémem došlo ke krvácení mozku.
Mohlo to mít obě tyto příčiny,
ale srdce se mi zdá pravděpodobnější.
- Tak to alespoň cítím. - Dobře.
Měl laskavé srdce v přenesené rovině, ale zdravé nebylo.
Srdeční problémy máme v rodině.
- To dává smysl. - Jasně.
Chci se zeptat, kdo to tedy byl? Jak se jmenoval?
Můj bratr Brian.
Brian byl takový svéráz. Vtipálek.
Hrozně vysoký.
Říkali mu Čára.
Nebyli jsme si tak blízcí, protože jsem byla o pět let mladší.
Chtěla jsem k němu mít blíž,
ale kvůli tomu věkovému rozdílu
se mi to nesplnilo.
A pak najednou zemřel.
Nestihla jsem si k němu najít cestu.
Přála jsem si, abychom se měli rádi. Bylo to těžké.
Jasně.
Zřetelně zmiňuje vaši mámu.
Ano. Něco pro ni má.
Mluví také o tátovi.
Váš otec žije?
- Ano. - Je na fotce.
- Oba moji rodiče jsou naživu. - Aha.
Moment, snažím se v tom vyznat.
Přemýšlím, jak na to.
Někdo z těch na druhé straně pomáhal
vaší matce něco zvládnout.
Nevím jistě, co to bylo.
- Někdo z nich už zemřel. - Dobře.
Působí na mě tak,
že pomohli vaší matce něco pochopit.
Je to vágní, ale budu pokračovat,
protože je to čím dál konkrétnější.
Tak schválně.
Je tady tolik lidí, těžko se to zvládá.
To je vaše máma.
Něco významného se možná týkalo její výchovy.
Tak se mi to jeví.
Není to ale jen výchova.
- Panebože. - Tak tohle je bomba.
Jestli mám pravdu, je to v podstatě příběh mojí mámy.
- Vážně? - Je to podobná situace.
Netvrdím, že je totožná, ale je tam obdobná cesta
vedoucí k nějakému objevu a závěru.
A mám pocit, že jí k tomu dopomohl právě někdo z druhé strany.
Podílel se na tom někdo z druhé strany?
Snažili se, aby k něčemu došlo, aby si to vaše matka uvědomila.
- Dává to nějakou logiku? - Ano, je to neuvěřitelný!
Panebože.
Překlad titulků: Iva Krombholzová