СЕРІАЛ NETFLIX
-Я бачу ім'я Рут. -О так.
-Ви знаєте якусь Рут? -Так.
-Добре. Ви дуже молодий. -Так.
Тому ви можете її не знати. Ось хто така Рут.
-Що? -Ага.
Ви серйозно?
Очманіти.
Бетті Девіс. Я завжди вважав, що вона краще Джоан Кроуфорд.
Кажу це на камеру. Вона найкраща.
Якимсь чином вона привела мене до вас.
Так.
Я працювала на неї до кінця, десять років.
Усе змінилося, коли в неї виявили рак.
У неї був рак, серцевий напад.
Але вона залишалася в променях слави до останньої миті.
-Безперечно. -Так.
-Ого! -Вона була неймовірною. Досі такою є.
-Я завжди… так… -Авжеж.
То хто така Рут? Поясніть, будь ласка.
Повне ім'я Бетті Девіс — Рут Елізабет Девіс.
-Оце так. -Я дещо покажу.
Я спочатку не хотіла. Він сказав «ні».
-Ага. -Бо якби показала, ви б здогадалися.
Це… Багато років тому було таке шоу This Is Your Life.
-Тільки погляньте! -Це належало їй.
Це Бетті Девіс і всі її номінації на «Оскар».
-Ого. Дякую. -Можете поглянути.
Тут зазначена дата її народження.
Тут — дата весілля. А тут — народження її доньки.
-Супер. -Це і це належало їй, і я така: «Гаразд».
«Приходьте».
Ого. І вона прийшла!
Сьогодні вона підтвердила,
що все ще існує.
-О так. Велична… -Досі поруч. Сильна особистість,
вона багато казала про свій спадок, про те, що її досі пам'ятають.
-Ага. -Чимало людей.
І про те, що ми вшановуємо її.
Цікаво. Щодо вшанування…
Це ваша заслуга.
-Так. -Прозвучить дивно.
-Та це лише ваша заслуга. -Ви маєте рацію.
-Ваші зусилля… -Вона підтримує.
-Так. -Вона зі мною, що…
Вона більше нікому б це не довірила.
-Це правда. -Знайте це.
Мій висновок: ви на правильному шляху.
Потрібні люди долучаться.
Все буде. Ось побачите.
-Не знаю, як вам віддячити. -Пусте.
Бог з вами! Нема за що.
Я досі шокований. Це так круто.
-Для мене це така честь. -Я дуже вам вдячна.
-Я знала… Не знаю чому, та… -Ти влучив у ціль.
-Тому нас взяв шок. -Ви влучили…
Я спочатку не вірила.
-Розумію. Нічого. -Сумнівалася.
Але ви мене переконали.
-Я дуже радий. -Дякую.
Супер. Я запам'ятаю цей день
на все життя. Він дуже особливий.
До зустрічі.
Бувай, Тайлере.
-Дякую. -Бувайте.
Боже мій!
-Так… -Неймовірно.
За коханих і Тайлера, що нас тут зібрав.
Підтримую. Будьмо!
Наразі Бетті Девіс — найулюбленіша зірка, яку я зчитував.
Вона хотіла, щоб я прийшла сюди, бо їй було що сказати,
і ми в цьому щойно переконалися.
-Гей! Розказуй. -Знаєш, кого я зчитував?
-Бетті Девіс! Я тобі все розповім. -Не може бути.
-Скоріше б. -Я зчитував Бетті Девіс.
Це супер, Тайлере.
РОЗДІЛ 6 «ОСТАННІЙ ДЗВІНОК»
-Знаєш що дивно? -Що?
Учора, коли вийшов з психомантеуму, я сказав, що побачив жінку
з дуже помітною родимкою,
великою такою.
-Над верхньою губою. -Так, пам'ятаю. Боже мій.
-Ого. Вона вчора до тебе приходила. -У Бебі Джейн, яку грала
Бетті Девіс, була помітна родимка над верхньою губою.
-Це ж треба. -Так.
Здуріти можна.
НОВИЙ ОРЛЕАН ЛУЇЗІАНА
-Гаразд. -Мені б тільки знайти, де тут…
ХЕЗЕР ПОМІЧНИЦЯ ТАЙЛЕРА
Хвилиночку.
-А, тут кнопки! -Ага. Хіба це не…
-Високі технології. -Чекай-но.
Гаразд, перемикну на задній хід. Стривай.
-Усе. Добре. -Потрібна практика.
-Усі автівки різні. -Приловчишся.
Уві сні мене спалювали заживо, було прикольно.
Тебе?
Так. Я такий: «От блін».
Що спалювання зазвичай оз…
Щось типу фенікса, що підіймається з вогню?
-Типу, ти все спалюєш, а тоді… -Так.
-Підіймаєшся з вогню. -Ага.
Упевнена, це через те, що ви з мамою в процесі прийняття,
ви напружені.
Ваше підсвідоме намагається порвати з минулим,
коли ви хибно вважали,
що той родовід ваш.
Так. Глибокий аналіз, ого.
Дуже проникливо. Все може бути.
Відчуваєш щось нове?
-Нічого нового… -Ми-то вже близько.
О, поїзд.
Мені приходили образи перехрестя, роздоріжжя.
-Склад. -Так. Де ми?
Не схоже, що тут є дім.
Справжня надздібність — це дізнатися, куди я приїхав.
Стрілка вказує на цю штуку.
Ясно. Добре. Дивно.
-Добре. -Не знаю.
Гаразд. Піду-но туди.
Я мушу використовувати інтуїцію, щоб знайти шлях.
Тож зчитування почалося раніше.
Я рада, що ти нас покликала. Це так круто.
Я вам довіряю.
Так.
-Привіт! Як ви? -Привіт. Як справи?
-Привіт. О боже. -Як ви?
-Радий зустрічі. -Я зараз розплачусь.
Як ви? Привіт.
-Я дуже вас люблю. -Дякую.
Дуже-дуже.
Ти завжди так реагуєш?
-Клас. -Я така: «Йо, як життя?»
А вона…
Це мило.
Ми одружені, і ми друзі.
Усі ми працюємо в службі екстреної медичної допомоги.
Ми з Дженніфер фельдшерки. Кейсі робить нам волосся,
ну, ще також половині бригади.
Перед початком зазначу,
що прийти може будь-хто.
У когось є предмети?
-У мене. Кілька. -Супер.
Бейдж. Фото не можна?
Ні.
Тоді зараз перегорну.
Добре. Чудово. Дякую.
Я почну шкрябати, щоб встановити контакт.
Потім я з хвилинку потримаю предмети.
Але спершу спробуємо без них.
Хвилинку.
Гаразд.
Добре.
Я нервую.
-Я в захваті. -Так.
Що ж.
Я багато відчув дорогою сюди.
Таке часто буває, і це допомагає. Це значить, що буде багато інформації.
Це досить цікаво. Я здивований, що зчитую трьох людей.
Уранці я прокинувся і запитав себе:
«Буде три чи чотири людини?»
Відчуття, що є повідомлення людині, якої тут немає фізично.
Вона або мріяла тут бути.
Або планувала прийти. Або хотіла, та не змогла.
Я чітко її відчув дорогою сюди.
-Я знаю, хто це. -Візьміть це до уваги.
Продовжимо.
Почну встановлювати зв'язок. Я вже щось відчуваю.
Гаразд.
Чи була у вас в родині жінка, у якої був рак?
Але у незвичному для раку віці.
Типу: «Вона надто молода для раку».
-Ви знаєте, про кого мова? -Про мою маму.
-Їй видаляли пухлину. -Видаляли.
Ого.
Щось…
Добре.
Я відчуваю… Хвилинку.
Я відчуваю… У вашій родині
ні в кого, хто вже пішов, не було проблем з мозком?
Блін, та ну тебе.
Коли я бачу електроенцефалограму, це означає, що у когось пошкодження мозку.
Буквально діри в мозку,
щось зі структурою.
Це не біохімічне.
Тут інше. Щось дуже серйозне.
Я це чітко бачу. Знаю, це нелегко.
Я ніколи не думала, що мама помре
у конвульсіях.
Я доглядала за нею. Їй ставало то краще, то гірше,
і дійшло до того, що я більше не могла їй допомогти.
На роботі ми постійно приймаємо рішення, від яких залежить життя людини.
Але коли я мала сказати, відключати маму
від апарату чи ні…
Це було найважче рішення в моєму житті.
-Дякую, що поділилися. -Так.
Я відчув кілька нормальних смертей.
Тобто людей, які померли мирно і у відповідному віці.
Однак я ще відчув людину, чия смерть була передчасною і трагічною.
Це той випадок, коли комусь не пощастило
прожити повне життя.
Її смерть трагічна тому,
що вона померла дуже молодою.
Коли вона померла…
Вона каже про життя,
яке могла мати, про майбутнє, яке на неї чекало.
Я відчуваю, що моє життя обірвалося дуже раптово.
Тепер я візьму цей предмет,
бо мене до нього тягне.
Намагаюся зрозуміти, чому я бачу майже ідилічну…
картинку.
А тоді все просто… Самі знаєте. Дивно.
Не розкриваючи подробиць, чи знаєте ви когось, хто помер передчасно?
-Так. -Добре.
Дайте хвилинку.
Капелюх.
Те, що я тримаю, точно не капелюх.
Але я бачу капелюх. Це дивно.
-Я хотіла принести капелюх. -Справді? Чий?
-Його. -Ясно.
А я думаю, до чого тут капелюх, у мене ж в руках бейдж.
Продовжимо. Я дещо відчуваю…
Я намагаюся зрозуміти, що це значить. Секундочку.
Ви знаєте Вейна?
-Хтось знає Вейна? -Так.
Так? Як Вейн пов'язаний з померлим хлопцем?
-Це його дядько. -Дядько. Ясно.
-Його дядько любить рибалити? -Ага. Він рибалка.
-Добре. -Здуріти можна.
Відчуття, що…
Дивно.
Він чомусь показав мені цілу вервечку автомобілів.
Не розумію.
Знаєте, коли ховають президента, авто їдуть за труною?
Відчуття, що він каже: «Я зрозумів, що мене любили,
коли побачив, як мене проводжали». Для нього це було важливо.
Мені дуже цікаво,
ким він вам був, як його звали?
Його звали Трей. Він був… Перепрошую.
-Все гаразд. -Виговорись.
Він був моїм чоловіком, і…
У нас народилася донька.
Через чотири тижні
він прийшов з роботи. Все було нормально.
Ми пішли спати,
і посеред ночі в нього почався напад.
Коротко кажучи, ми поїхали в лікарню,
і у нього в мозку виявили пухлину.
Так почалися три роки опромінень і хімієтерапій.
Відчуття, що він каже:
«Я себе не вбивав».
Нічого такого. Але він би зробив щось інакше.
Вас, чоловіків, важко змусити піти до лікаря.
Я з самого початку сказала Трею:
якби він пішов, може, йому б зробили додаткові тести
і помітили щось. Може, нам би вдалося його врятувати.
Може, все було б інакше, та…
-Не знаю. Це просто… Так. -Ви зробили все можливе.
Після його смерті донька сказала,
що відчула, як папа гладив її по спині, коли вона засинала.
-Думаєте, це правда? -Так.
-Авжеж. Так. Тепло. Ага. -Що вона відчула…
-Їй було три рочки, і я їй повірила. -Чудово.
Буває, що вони з'являються рідко,
бо не хочуть, аби ми журилися ще більше.
-Ясно. -Вони можуть прийти лише раз,
щоб просто сказати «все гаразд» чи «я поруч».
Таке трапляється. Це нормально.
Він любить жартувати.
-Так. -Але жарти у нього дурні.
Я кажу це люб'язно, в хорошому сенсі.
Бачу, він любить іноді побавитися просто так.
Знаєте, що таке татові жарти?
Про них думаєш: «Ти серйозно?»
-Це про нього. -Так.
Гаразд. Добре.
Він показує мені годинник.
це вказує на те, що він чекав на дозвіл піти,
і коли йому дозволили, він пішов.
він постійно наголошує,
що цілком розуміє, як важко було прийняти таке рішення.
Бо в одне вухо шепчуть «залишся з нами», а в інше — «все гаразд, можеш іти».
Завдяки цьому дозволу він зміг мирно здійснити перехід.
Ми зібралися навколо нього дома,
і я сказала, що він може йти.
-І він пішов. -Ого.
Ви знаєте когось, хто працював з нафтою?
На нафтовій вежі, може?
Просто намагаюся зрозуміти повідомлення,
бо воно дивне.
-Цікаво. -Не знаю.
-Стільки всього. -Блін! Перепрошую.
Усе гаразд.
Хто працює з нафтою?
-Мій наречений. І тато теж. -Ясно.
Вони радіють за ваше особисте життя, що у вас є наречений.
Справи йдуть вгору. Стільки радості.
У вас усе життя попереду.
Словами не передати,
як він вас кохає
і як радіє за ваше майбутнє.
У цьому його основний посил.
-Тож… -Я дуже вам вдячна.
-Пусте. -Серйозно. Це для мене багато значить.
Ми так і не обговорили вервечку автомобілів.
Мені цікаво. Йому це було важливо.
То була похоронна процесія Трея.
Трей теж був фельдшером.
На його похорон прийшло кілька сотень фельдшерів.
Усі вишукувались на його останній виклик —
це коли знімають бейдж з твоїм номером.
ШВИДКА МЕДИЧНА ДОПОМОГА
Це останній виклик для 6-1-7.
Усі ці сім років ти був співчутливим і відданим
родині, друзям і жителям Батон-Руж.
Нам тебе бракуватиме. Нехай земля тобі буде пухом.
Джон Долан Томпсон III, Трей.
Твоя зміна закінчена, 13:24.
-Це було дійсно знаменно і красиво. -Так.
-Ого. Оце так прощання. Неймовірно. -Атож.
Я була фанаткою, однак тепер я суперфанатка.
Дуже вам дякую.
НОВИЙ ОРЛЕАН ЛУЇЗІАНА
Тереза в Новому Орлеані. Я хочу показати їй знакові для нашої родини місця,
адже вони теж її частина.
-Тобі сподобається. -Знаю.
-Спробую не плакати. -Боже мій.
Все гаразд.
-Сьогодні такий чудовий день. -Так.
Мері сказала, що була надто мала і не пам'ятає,
що призвело до зникнення мами.
Мені дуже цікаво прогулятися районом, де жила вона і де мала б жити моя мама.
Можливо, я щось відчую і заповню прогалини.
Малоймовірно, але можливо.
Ух ти.
Що ви робите?
Намагаємося знайти дім, в якому жили.
-Ясно. -Коли мама зустріла твого тата.
-Ясно. Добре. Цікаво. -Що ж. Ходімо.
-Усередину? -Так.
Я жила тут у дитинстві з братом.
Мама була одружена двічі.
Перший шлюб, їй було 18 років.
І він її кинув.
Наш з Джорджем батько
просто покинув усіх нас.
Моя мати готувала в цьому будинку,
і того дня вона зустріла батька Терези.
Його звали Джо.
Він фарбував дорогу,
і я сказала, що мама робить печиво.
-І так… -На печиві вони не зупинилися.
І не кажи. Ще стільки запитань без відповіді.
Мені непросто знаходитися в цьому будинку.
Багато інформації надходить,
але без контексту я не можу її пов'язати.
Моя біологічна родина тут не мешкає.
Тому я не можу відфільтрувати інформацію.
-То що ми про нього знаємо? -Так. Вона була у двох невдалих шлюбах.
Думала, Джо покличе її заміж.
-Ага. -Він обіцяв одружитися з нею.
Але цього не сталося.
Не знаю, які в нього були наміри,
але коли вона завагітніла Терезою, її перестали підтримувати.
Лише уявіть: дві дитини, неодружена.
Вагітна.
Вона так соромилася.
Терезо, люба.
-Ти народилася тут. -Боже мій.
-Ого. -Звідси тебе забрали від мами.
-Тут був центр матері та дитини. -Ого.
-І… Так. -Для жінок з дітьми. Ясно.
Здається, ще за часів лікарні тут було чимало монахинь.
У ті часи багато дітей віддавали на усиновлення.
Стелла теж була пов'язана з релігією.
Тайлер ділився своєю думкою.
Так вона влізала в довір'я матерів.
Безсумнівно. Вона завжди знаходила спосіб
пробратися в церкву
і скористатися симпатією людей.
Якби ж ти чула, як вона розмовляє… Вона вчителювала в недільній школі.
Хоч це і загадка — як мама зустріла Стеллу і чому віддала їй Терезу,
я знаю, що ми просто так своїх не кидаємо.
Ситуація була непроста.
Вона і досі така, бо не закінчилася.
Увесь цей район був закритий,
тут був житловий комплекс імені св. Фоми.
-Тут мешкали люди… Так. -Типу, дешеве житло?
Так, його називали соцжитлом.
Соцжитло, так.
-Ясно. -Цікаво.
Хочу тобі дещо показати, Терезо.
-Це вулиця Діви Марії 601. -Ага.
-Тут ми з тобою побачилися. -Ясно.
Уперше.
-Я ніколи не забувала ту гарну дівчинку. -Боже.
-Якось Стелла прийшла до нас. -Ага.
Удома були лише я і мама. Мені було десь десять років.
Значить, мені було десь п'ять.
Так, і коли вона зайшла, вони майже не говорили.
Це був дивний візит.
Але я не знала тебе.
І я не знала ту леді. Я й гадки не мала.
Ти відчула, що щось не так.
Мама була засмучена, вона віднесла тебе нагору.
-І причепурила. -Ага.
У нас удома була комора.
Стелла зайшла туди і поцупила моє дитяче фото.
От бачиш. Це ще одне. Вона поцупила твоє дитяче фото.
Воно їй було потрібно, щоб мати якийсь доказ,
а ми сестри, і ми схожі.
Вона не просто так його поцупила. Завжди є прихований мотив.
-Вона дуже хитра. -Божевілля.
Отже, коли мама спустилася, вона тримала тебе за руку.
Наступне, що я пам'ятаю, ми стояли біля чорного ходу.
Ми наче прощалися.
Дивилися на одна одну, як от зараз.
Можливо, мама хотіла, щоб ми запам'ятали одна одну.
Просто біля дверей мама каже: «Це твоя сестричка».
Боже. Не розумію, чому моя мама, Мері Бароні, не повернула мене.
Я кинула на неї погляд.
Я хотіла знати, чому тебе віддають.
-Ага. -Вона сказала: «Я не можу».
Потім ми сіли.
-Ага. -Вона заплакала.
А тоді сказала: «Стелла».
Я пам'ятаю той день, Терезо,
так чітко, мені навіть слів бракує.
-Так. -Боляче.
-Так, розумію. -Тайлере, це боляче, бо…
-Просто боляче. -Так.
Усе гаразд.
-Я хотіла, щоб він мною пишався. -Все гаразд, люба.
Це в біса…
Я вдячний тітці Мері, що вона показала нам Новий Орлеан і знакові місця,
але ми так і не знайшли відповіді.
Я багато всього відчув, але без контексту я не знаю, що воно значить.
Напевно, єдиний спосіб дізнатися,
як Стелла отримала маму,
це зчитати тітку Мері. Сподіваюся, у мене буде така нагода.
-Я радий, що ми це зробили. -Так, я теж.
-Я теж. -Ти молодець, гарно трималася.
-На тебе стільки всього звалилося. -Усе гаразд. Дякую.
Прогулянка була напруженою.
Мені було водночас радісно бачити Мері разом з мамою сьогодні
і сумно, адже по них видно,
що їм ще багато треба прийняти і відпустити.
Їм досі болить.
Усе складно.
ДОЛИНА САНТА-КЛАРІТА КАЛІФОРНІЯ
Готовий записувати подкаст?
Так. Чекаю на Кешу.
-Твої навушники. -Супер. Покладу їх сюди.
-Мені їх надіти? -Уже можна.
Перевірю, чи є звук.
Я бачу Кешу.
-Кеша на екрані! -Привіт.
Відео й аудіо працюють. Ми готові.
«КЕША І МОТОРОШІ»
Ви слухаєте подкаст «Кеша і мотороші».
Я так схвильована. Я нервую.
Я відчуваю цілий спектр емоцій, бо сьогодні у мене в гостях Тайлер Генрі.
-Дякую, що прийшов. -Я тільки радий.
Я б таке не пропустив. Це чудова можливість.
З чого б почати. Мені надзвичайно цікаво дізнатися про твій дар.
Усе почалося, коли мені було десять років.
Тоді я ще не розумів, що це.
Не знав, що у мене є дар.
Тож знадобився час, щоб звикнутися з цим.
Ти вже звикся?
Куди там. Навіть зараз мені приходить
інформація про тебе.
Але завжди має бути баланс.
-Розкажеш мені? -Якщо хочеш. Але небагато.
-Не хоче тебе навантажувати. -Добре.
Перед нашим дзвінком
я побачив свій символ Сонця і Місяця.
Сонце для мене репрезентує народження, життя,
а Місяць — смерть, померлих.
Такий собі контраст.
Я дещо відчув. Не знаю, чи є у твоєї мами сестра.
-Але вони багато говорять… -Є.
…про твою тітку.
Цікаво те, як вони пов'язали символ Сонця і Місяця,
бо я відчуваю, що в межах 24 годин у когось день народження і день смерті.
Коли померла твоя бабуся?
Не знаю. Не проти, якщо я…
Звичайно, можеш перевірити.
-Мій хлопець пише мамі. -Добре, все гаразд.
Дещо кумедне про твою тітку:
в день свого народження вона завжди…
Твоя бабуся не хоче, щоб у цей день сумували.
Відчуття, що день народження і смерті стоять поруч.
Серйозно? Мій хлопець щойно сказав, що бабуся померла сьомого грудня,
а моя тітка народилася шостого.
-Я забула. -Ясно, цікаво.
Тож день народження і смерті
в межах 24 годин.
Дуже дивно. Ось чому я бачив символ Сонця і Місяця.
Боже мій.
Дуже дивно.
Ти супер, Тайлере.
Дякую.
Мені було в кайф з тобою розмовляти.
Я дуже радий. Чесно.
-Всього найкращого. Дякую. -Навзаєм. Бувай.
Ми це зробили!
-Так. Круто. -Боже. Було весело.
Мері така мила, вона принесла мені дарунки.
Почнімо з оцього. Вона просила показати тобі деякі документи.
-Ух ти. Родинні речі. -Так.
Тут усілякі дрібнички, я просто хочу їх тобі показати.
Це парфуми моєї мами.
Вони дуже старомодні,
і я бачила їх раніше.
Коли вона їх витягла, я така: «Я пам'ятаю цей флакон».
Я кілька разів мила роки, а вони досі пахнуть.
-Так. Пахнуть. Так. -Приємний запах, так?
А це чотки.
Я ніколи такі раніше не бачила.
-Супер. -Мабуть, хтось зробив їх для мами.
Так. Важко їх роздивлятися.
Звісно, добре, що вони є, відчуваєш зв'язок із їхнім власником, однак…
Я знаю, тобі нелегко. Я тобі співчуваю, словами не передам як сильно.
Ти кажеш, що все гаразд, та я тобі співчуваю.
Не знаю, як це сказати. Це дуже сумно.
Я не можу зациклюватися на одних речах.
Я знаю, коли час припинити спілкування з моєю сестрою Мері.
-Так. -Я люблю Мері.
Але зараз я почуваюся фізично виснаженою.
Я не хочу плакати. Я не давитиму на жалість.
Запізно, але нічого. Ти маєш це випустити, ти дуже сильна.
Знаю.
-Але ти маєш дати вихід емоціям. -Знаю.
Я знаю, Тайлере. Я хочу піти, добре?
Добре.
-Люблю тебе. Вибач. -Я теж.
Тебе це теж виснажує.
Ні, навіть не уявляє, як важко тобі. Це просто…
Так… Це…
Я хочу освіжитися.
-І ми підемо. -Добре. Не поспішай.
Мама добре вміє перемикатися,
але іноді їй просто необхідно дати вихід емоціям..
Але загалом їй гарно вдається очищати розум від усього зайвого.
Мама пішла,
оператори пішли.
Коробки залишились, і я подумав:
«Подивлюся, що в них». І подивився. Я взяв чотки,
глянув на фото і таке інше. Я приміряв їх, обмотав навколо шиї
і почав кричати.
Мене переповнили емоції.
Я відчув біль мами, свій біль,
бо я так і не зустрів цю людину.
Вона була моєю бабусею. Якби не вона,
мене б взагалі не існувало.
Я просто відчуваю, що нас позбавили взаємин.
І тепер, все, що лишилося, — це лише ця коробка.
Лише деякі її речі.
Мені стало сумно, бо я ніколи по-справжньому не спізнаю свою бабусю.
Краще, ніж нічого, однак…
речі не заповнять порожнечу, утворену її відсутністю.
Так.
В коробці є фото моєї прабабусі.
Мама сказала, що непогано мати це фото,
та дивитися на нього було важко,
бо вона не розуміє, чому бабуся
не втрутилася і не запобігла цьому.
-Я хочу знати, що сталося в лікарні. -Так.
Я теж. Я почну шкрябати, і подивимося, що спливе.
Важко емоційно дистанціюватися.
-Розумію. -Але я спробую.
Мені надходить інформація,
і я намагаюся об'єктивно її сприймати.
Бо коли я стаю емоційним, беру все близько до серця,
зв'язок з потойбіччям стає нестабільним.
Отак.
Складно зчитувати родину,
але я видам усе, що відчуваю.
Для мене є очевидним,
що ваша бабуся зіграла якусь роль в тому,
як все вийшло.
Не усвідомлюючи, що вона…
-Буде з поганою людиною. -Страждатиме… Так.
Вона хотіла допомогти, дати мамі краще життя.
І схоже, що…
Я відчуваю, що коли вона зрозуміла, що щось не так, було вже запізно.
Судячи з усього, маму отримали шляхом…
який ваша мама не вибирала.
Так.
У нас немає чітких доказів, що моя прабабуся знала
або сприяла удочерінню, однак я чомусь відчуваю,
що вона була залучена у спроби
дати моїй мамі краще життя.
Це все, що я… моя бабуся.
Ця коробка — єдиний зв'язок, який я з нею зараз маю, і все.
Так. Ти тримав їх?
-Так. -Справді?
Я з хвилинку посидів наодинці. Поплакав.
Я нічого не відчув і не побачив.
Але… Для мене це принизливо.
Я постійно тримаю предмети інших людей і зв'язуюся з їхніми близькими.
Я тримав свій предмет, обмотав його навколо шиї,
і нічого не відчув.
-Ого. -Так.
Вперше я відчув… Не знаю.
На мить мені здалося, що я не медіум, а звичайна людина.
Це принизливо. Тому я заплакав.
Бо я подумав: «Оце так. Я нічого не відчуваю».
«Лише смуток. Як усі інші».
Це ніби твій криптоніт.
Так.
Я даю відповіді іншим, але не можу дати собі.
Всесвіт сміється з мене, бо я можу робити це для інших,
але коли я так цього потребую, нічого не відбувається.
Хотів би я, щоби духи сказали: «Ось що сталося»,
але на це і натяку немає.
Я все надто близько сприймаю.
Тебе це засмучує?
Так, це сумно.
достатньо лише одному духу прийти і дати відповіді.
Ось чому так важливо знайти джерела,
які б підтвердили наші підозри.
Я досі намагаюся скласти все до купи.
АТЛАНТА ДЖОРДЖІЯ
Яка різниця між забобонами і ОКР?
-Ніякої. -Звучить як забобон.
Це одне й теж.
Я не забобонний.
Я феромонний.
Жартую. Дурість ляпнув.
Трохи феромонний.
Ага, ледве.
Звідси гарний краєвид.
У мене нерви ходором ходять. Так і хочеться випити.
-Залежний. -Знаю, ти не схвалюєш.
Так. Ти залежний.
Мені справді хочеться випити. Боже.
Я весь тремчу.
Я теж хвилююсь.
Кілька років тому
я розповів тобі про себе те, що ти вже могла знати.
Я дуже щасливий, що ти пишаєшся усім,
що я роблю. Твоя підтримка мені дуже важлива.
Я хочу знати, що дорогі мені люди,
яких вже нема, теж пишаються мною. А якщо не пишаються,
тоді я… Припускаю, що вони залишилися здивованими.
-Приїхали. -Гаразд.
Ой, така вузька…
Так, дуже вузька.
-Сказав він. Вибач. -Боже мій, Хезер.
Боже мій.
Красиво.
-Привіт! Як ви? -Гей!
-Чудово. Це вам дякую. -Дякую за запрошення.
-Так красиво. Гарний краєвид. -Хіба не чудовий?
Так.
Зі мною мій блокнот,
і я буду шкрябати.
-Добре. -Я вже дещо бачу.
-Це добре. Я розповім. -Клас.
Ви принесли предмети?
-Я — так. -Я — ні.
Монети.
Супер. Можете покласти на стіл.
-Іще оце. -Добре. Мило.
Я почну шкрябати, а тоді розкажу, що відчув.
Гаразд, приходять кілька духів.
Навіть люди, які не пов'язані з цим предметом.
Вони радіють,
що ви прийшли сюди, що сидите тут,
Не знаю, чи вагалися ви, боялися
чи нервували, та вони раді, що ви прийшли.
Я маю це зазначити.
Я відчуваю, що у вашій родині
багато людей були довгожителями,
з ними проблем немає. Однак я відчуваю
дві передчасні смерті, про які я маю поговорити.
Добре.
Старший з них цікавить мене більше.
Добре.
Він помер у середньому віці.
Це чоловік.
Ви розумієте про кого мова?
-Так. -Добре. Я відчуваю, що це важливо.
Була ситуація…
Перед смертю ця людина була в складній емоційній ситуації
через зміни в родині.
-Я мушу це пояснити, бо… -У мене мурахи.
Ця людина ніби переживала розрив
або боролася за опіку або була втягнула в якусь суперечку,
а тоді померла. Так вони мені кажуть.
-Чітко. Ви щось розумієте? -Так.
Значить, це важливо. Хто ця людина?
Хочете знати все?
Переклад субтитрів: Дмитро Білоус