-Jag tror att det finns en Ruth. -Ja.
-Vet du vem Ruth är? -Ja.
-Du är väldigt ung. -Ja.
Du vet kanske inte, men… Det här är hon.
-Va? -Ja.
Skojar du?
Bette Davis. Jag har alltid gillat henne mer än Joan Crawford.
Det ska alla veta. Hon var min favorit.
-På nåt vis förde hon mig till dig. -Ja.
Jag jobbade för henne i tio år, tills hon dog.
Ja, när hon fick cancer förändrades allt.
Hon fick cancer och en stroke.
Så ja, men i slutändan dog hon en ärofylld död.
-Absolut. -Ja.
-Wow! -Hon var fantastisk. Hon är det än.
-Jag har alltid… -Absolut. Än i dag.
Och Ruth som kom genom. Hjälp mig att förstå.
Bette Davis fullständiga namn är Ruth Elizabeth Davis.
-Lägg av. -Nu ska jag visa dig nåt.
Jag ville inte visa den. Han sa "nej".
-Så klart. -Om jag visade den, skulle du veta.
Det här var för många år sen. Tv-programmet Här är ditt liv.
-Oj. -Det här var hennes.
Det här är Bette Davis med alla sina Oscarsnomineringar.
-Du kan se på det. -Tack.
Det här är hennes födelsedatum.
Det här är när hon gifte sig och här när hon födde B.D.
-Absolut. -Det var hennes och jag tänkte "okej".
-"Kom in." -Det gjorde hon sannerligen.
En del av sakerna i dag validerade att hon fortfarande existerar.
-Åja. -Hon är här än. Stark personlighet.
Hon har fört genom mycket om sitt arv, hur hon blivit hågkommen.
-Ja. -På storslaget vis.
Hur vi bär arvet för att fortsätta hedra henne.
Det är intressant. Det ligger helt och hållet på dig.
-Ja. -Det låter konstigt.
-Det är inget lagarbete, det är du. -Ja.
-När du gör… -Hon välsignar…
-Ja. -Hon är med mig, nåt jag…
Hon litar inte på nån annan än du.
-Sant. -Det ska du veta.
Min behållning av det här är att du gör rätt.
Rätt personer kommer att vara med. Det blir av. Du behövde det.
-Jag kan inte nog tacka dig. -Det var inget. Absolut.
Jag är fortfarande chockad. Så coolt.
-Vilken ära för mig. -Jag är mycket tacksam.
-Jag visste. Jag vet inte varför… -Allt var rätt.
-Det är därför vi är chockade. -Så rätt… Och jag har tvivlat.
-Visst. Ja. -Tvivlat mycket.
Men du gav mig bekräftelse.
-Det gläder mig. -Tack.
Otroligt. Jag ska bära den här dan med mig resten av livet.
Det här var så speciellt.
-Vi ses! -Hej då, Tyler.
-Tack. -Hej då.
Herregud.
-Så… -Otroligt.
För våra kära och för Tyler som förde oss samman i dag.
Skål.
Av alla kändisar som kommit genom är Bette Davis min favorit.
Jag tror att hon ville ha mig med här för att hon hade nåt att framföra,
att döma av hur det hände.
-Hej. -Vill du se vem som kom?
Berätta.
-Bette Davis! Vi ska prata om det. -Lägg av.
-Jag kan inte bärga mig. -Bette Davis kom i dag.
Det är galet.
-Vet du nåt konstigt? -Vad?
I går i mitt psykomanteum fick jag en syn av en kvinna
med ett mycket markerat födelsemärke.
Det liknade en leverfläck.
-Precis vid överläppen. -Du sa det. Herregud. Sluta.
-Hennes roll i Vad hände med Baby Jane? -Hon kom till dig i går.
Hon hade ett unikt födelsemärke precis vid läppen.
-Är inte det galet? -Jo.
Galet.
-Då så. -Nu måste jag bara ta reda på var…
Vänta.
-Vänta. Den har knappar. -Ja, allt är där.
-Det är väldigt high tech. -Vänta.
Okej, då lägger jag i backen. Men vänta.
-Okej. -Det tar ett tag att lära sig.
-Alla bilar är olika. -Vi fixar det.
Jag drömde att jag brann levande. Det var otrevligt.
-Brann du? -Ja, jag tänkte: "Skit också."
Vad brukar det betyda att man brinner?
Det är som bilden av fågel Fenix som reser sig från elden, eller?
-Man bränner allt och sen… -Japp.
-Man reser sig ur elden. -Ja.
Du och din mamma känner säkert saker nu när ni bearbetar och upplever känslor.
Det kan vara ditt undermedvetna som går genom en del av det,
för på sätt och vis tar ni farväl av
det ursprunget ni trodde att ni hade.
Ja. Oj, det var djupt.
Det var insiktsfullt. Så kan det vara.
Får du några nya vibbar?
-Inget nytt… -Nu när vi närmar oss.
Det var ett tåg.
Jag ser syner av korsningar, av vägar som korsas.
-En lagerlokal. -Jag vet. Var är vi?
Du ska nog inte hem till nån.
Äkta synsk förmåga här är att komma på vart jag ska.
Nålen visar på den här saken precis här.
-Uppfattat. Intressant. -Men…
-Okej. -Jag vet inte.
Då så, vi går den här vägen.
Jag måste använda min intuition för att hitta vägen.
Så läsningen börjar tidigt.
Jag uppskattar att du tar det så bra. Jag menar, va fan?
-Jag litar verkligen på dig. -Uppenbarligen.
Hej, hur är läget? Hej, hur är det?
-Hej, herregud. -Hur är läget?
-Så kul att träffas. -Jag flippar ut.
Hej. Läget?
-Jag fullkomligt älskar dig. -Tack.
Det gör jag. På riktigt.
-Brukar du reagera så? -Ja.
Jag säger "hej" och hon bara… Underbart.
Vi två är gifta, och vi är vänner allihop.
Vi känner varandra genom ambulanssjukvårdarfamiljen.
Jennifer och jag är ambulanssjukvårdare. Casey är vår frisör.
Hon är halva avdelningens frisör.
Jag säger bara en sak innan vi börjar, nämligen att vem som helst kan komma.
Har ni några föremål?
-Jag har flera saker. -Coolt.
-Till exempel en bricka. Men inga foton? -Inga foton.
Jag vänder på den här.
Utmärkt. Perfekt. Tack.
Nu ska jag kladda lite. Vi börjar etablera kontakt.
Jag håller strax i föremålen.
Först vill jag se vad som kommer genom av sig själv.
En sekund.
Okej.
Jag är nervös.
-Jag är fascinerad. -Ja.
Okej.
Det kom mycket på vägen hit.
Det händer ofta och är till hjälp. Då finns det mycket information.
Det är ganska intressant. Lustigt att jag läser tre personer.
På vägen hit, och i morse vaknade jag och såg:
"Är det tre personer? Fyra?"
Men jag undrar om jag får ett meddelande till nån som inte är här.
Som önskar att de vore här.
Eller trodde att de skulle hit. De ville, men kunde inte.
Det kändes väldigt starkt på vägen hit.
-Jag vet vem. -Ha det i åtanke.
Jag fortsätter här.
Jag börjar få kontakt. Jag har redan nåt som kommer in.
Okej.
Känner ni till nån kvinna i familjen som kämpat med cancer?
Men inte i en ålder då vi normalt tänker på cancer.
-Oj. -Som "alldeles för tidigt för cancer".
-Vet ni nåt sånt? -Min mamma.
-Hon fick operera bort cancer. -Operera bort.
Det finns…
Okej.
Det är en sak som… Låt mig tänka.
Jag känner…
Vet du nån som hade nåt med hjärnan i familjen som dog?
Lägg av.
Neuro-feedback handlar alltid om att hjärnan har fått handskas med skador.
Som om nån har hål i hjärnan eller att det är nåt med hjärnstrukturen.
Det är inte biokemiskt. Det är nåt annat.
Här är det nåt fel på hjärnan.
Det är i stort sett det. Det är mycket att ta in.
Om du frågade mig hur min mamma dog,
hade jag inte sagt att hon fick ett anfall.
Jag tog hand om mamma. Hennes hälsa gick upp och ner,
och det gick så långt att jag inte klarade att ta hand om henne.
I mitt jobb fattar man beslut om liv- eller död.
När det gällde min mamma, och att säga…
Det var det svåraste beslutet jag nånsin fattat.
-Tack för att du berättade. -Ja.
Jag får ett antal icke-tragiska dödsfall.
Personer som dog i normal ålder, så inget dramatiskt på det viset.
Men jag fick in en död som kändes för tidig och tragisk.
Det slår mig mer som en situation som rör nån
som inte fick leva klart livet.
Men den här personen… Det här är riktigt tragiskt
på grund av när personen dog.
När de dog.
De tar upp livet som väntade, och vad deras framtid skulle innebära.
Det känns som att mitt liv plötsligt tas ifrån mig.
Som det här kommer genom…
Jag ska hålla i den här, jag dras till det här föremålet.
Jag försöker förstå. Det känns nästan idylliskt.
Fulländat. Sen känner jag bara…
Det här är nåt man bekräftar, men det är konstigt.
Utan att avslöja nåt,
kan nån av er relatera till nån som dog för tidigt?
-Ja. -Okej.
Ett ögonblick.
Den här mössan.
Det är uppenbarligen ingen mössa jag håller i.
Men jag ser en mössa. Så skumt.
-Jag tog nästan med en mössa. -Gjorde du? Vems mössa?
-Hans. -Okej.
Man vill ta upp mössan, och jag tänker: "Jag har den här. Det är ingen mössa."
Jag fortsätter, för jag har det…
Jag försöker förstå hur allt hör ihop. Ett ögonblick.
Känner ni nån Wayne?
-Nån? Wayne? -Ja.
Hur hör Wayne ihop med den unga mannen som dog?
-Hans morbror. -Hans morbror.
-Gillar hans morbror att fiska? -Ja, han är fiskare.
-Okej. -Det här är galet.
Det känns som…
Märkligt.
Han visar mig rader med bilar av nån anledning.
Jag vet inte varför.
Vet ni bilprocessionerna de har när en president dör?
Jag får en känsla av: "Jag insåg att jag var älskad
när jag såg hur stort det blev." Det har haft betydelse för honom.
Nu vill jag gärna veta vem han var för dig. Vad hette han?
Han hette Trey. Han var… Förlåt.
-Ingen fara. -Släpp fram det.
Han var min make och…
Vi fick en liten flicka.
Fyra veckor efter att hon föddes
kom han hem från jobbet. Allt var helt normalt.
Vi gick och lade oss och han fick ett anfall mitt i natten.
I korta drag åkte vi till sjukhuset,
och de hittade en bristning på hjärnan.
Och det blev början på tre år med strålning och cellgifter.
Det fanns en känsla av:
"Jag begick inte självmord." Inget sånt. Men jag kunde gjort saker annorlunda.
Män är så svåra att få i väg till läkaren.
Jag sa det från första början med Trey.
Om han hade gått hade de kanske tagit fler prover och upptäckt det.
Då hade vi kanske ha klarat det.
Det hade kanske slutat annorlunda, men…
-Jag vet inte. Det är bara… -Ja, du gjorde allt du kunde.
När Trey hade dött sa min dotter
att hon kände honom gnugga hennes rygg tills hon somnade.
-Tror du att man kan känna hans hand? -Ja, absolut.
-Värmen. -Att hon kan…
-Hon var tre, men jag trodde henne. -Ja, absolut.
Det vanligaste är att de inte kommer genom flera gånger,
för de vill inte försvåra vår sorgeprocess.
-Okej. -Ibland kommer de bara en gång.
För att säga "jag är okej" eller för att visa "jag är här."
Det händer ibland. Det är inget onaturligt.
-Han verkar ha humor. -Ja.
Fånig humor. Jag menar det snällt, så kärleksfullt jag kan.
Han kunde vara fånig ibland, bara för att vara fånig.
Vet ni vad pappaskämt är? Skämt som får en att tänka: "Seriöst?"
-Sån var han. -Ja.
Då så. Okej.
Jag ser en klocka.
En klocka brukar betyda att de väntade på att få dö.
När han fick den tillåtelsen lämnade han.
Han kan inte nog understryka
att han förstår hur svårt och jobbigt det var.
I ena örat får jag en känsla av: "Stanna." I det andra: "Det är okej. Du kan lämna."
Tack vare den tillåtelsen kunde han fridfullt gå över.
Vi samlades runt honom där hemma.
Jag sa till honom att det var okej. Och då dog han.
Känner du till nån som jobbade med olja, som oljeborrning?
De vill bara att jag ska ta upp det, för det var märkligt.
-Om det kom in. -Jag vet inte.
-Det är mycket. -Jäklar. Förlåt.
Ingen fara.
Vem jobbade med olja?
-Min nuvarande fästman och min pappa. -Jag förstår.
De är väldigt glada för ditt liv, även utöver fästmannen.
Saker ljusnar. Glädjen är stor. Så mycket liv kvar att leva.
Jag måste säga att jag känner
hur mycket kärlek det finns för dig och hur han gläds åt din framtid.
Det är det viktigaste här.
-Så… -Det betyder jättemycket för mig.
-Naturligtvis. -Det gör det. Jättemycket.
En sak jag vill prata om är den långa raden av bilar.
Det verkade betydelsefullt för honom.
Det var Treys begravningsprocession.
Trey var också ambulanssjukvårdare.
På begravningsplatsen var det flera hundra ambulanssjukvårdare
som stod uppradade för det sista anropet,
när de pensionerade hans bricknummer.
Det här är sista anropet för 6-1-7.
De senaste sju åren har du visat medkännande hängivenhet
för familj, vänner och East Baton Rouge. Saknaden efter dig blir stor.
Borta, men aldrig glömd. John Dolan Thompson, III, Trey.
Skiftet är över, 13.24.
-Det var betydelsefullt och fantastiskt. -Ja.
-Vilket avsked. Det är fint. -Ja.
Jag var redan ett fan, nu är jag ett superfan.
Tack så väldigt mycket.
När Theresa är här vill jag visa platser av betydelse för vår familj.
Det är också en del av vem hon är.
-Du kommer att gilla det här. -Ja, vilket minne.
-Jag ska försöka att inte gråta. -Herregud.
Det är ingen fara.
-Det är en fin, lycklig dag. -Jag vet.
Utifrån det Mary berättat var hon för ung för att minnas
vad som ledde till mammas försvinnande.
Jag ser fram emot att gå runt i hennes gamla kvarter,
som skulle ha varit mammas kvarter.
Jag får kanske några intryck som kan fylla i lite luckor.
Det är kanske långsökt, men konstigare saker har hänt.
Oj.
-Vad händer här? -Vi är ute för att hitta huset vi bodde i.
-Okej. -När mamma träffade din pappa.
-Jag förstår. Intressant. -Okej, vi ska gå in här.
-Ska vi gå in? -Ja.
Jag bodde här som barn, med min bror.
Mamma gifte sig två gånger.
Med första maken var hon 18 år. Han lämnade mamma.
Sen kom Georges och min pappa.
Han övergav henne med oss.
Mamma lagade mat i det här huset,
och den dan mötte hon Theresas pappa.
Han hette Joe.
Han målade på gatan där ute. Och mamma gjorde scones. Det blev…
-Ni fick mer än scones. -Ja. Många obesvarade frågor.
Det är överväldigande att vara i huset i Algiers Point.
Jag får många intryck.
men jag har inget sammanhang att sätta dem i.
Ingen i min biologiska släkt bor där.
Därför har jag ingen möjlighet att placera det jag får in.
-Vad vet vi om honom? -Hon hade två dåliga äktenskap bakom sig.
Hon trodde att Joe skulle gifta sig med henne. Han sa det.
Men det hände inte, eller hur?
Jag vet inte vilka avsikter han hade,
men det var inte att försörja mamma när hon blev gravid med Theresa.
Kan ni tänka er? Två barn, ogift. Gravid.
Skammen var så stor.
-Theresa, vännen. Här föddes du. -Herregud.
Det var här du togs från mamma.
Det var ett mamma- och barnsjukhus.
-För kvinnor som födde barn? -Ja.
Jag tror att det fanns nunnor här för länge sen.
På den tiden var det många barn som lämnades bort.
Stella har alltid varit djupt rotad i religionen.
Tyler har berättat om sina tankar.
-Det var så hon kom åt sårbara mammor. -Precis så.
Hon hittade alltid ett sätt att nästla sig in i kyrkor
och spela på folks medkänsla.
Om man hörde Stella prata lät hon som en söndagsskolelärare.
Hur mamma mötte Stella och hur det ledde till att hon fick Theresa
må vara en gåta, men vi inte kastar bort vår familj.
Det var en sjuk situation,
och det är det än, för det här är inte över.
Hela det här området var inhägnat
och var Saint Thomas bostadsområde.
-Folk bodde här… -För låginkomsttagare?
-Ja, men de sa subventionerat boende. -Subventionerat.
-Okej. -Intressant.
Jag ville visa dig det här, Theresa.
-Det här är 601 Saint Mary. -Okej.
-Det var här vi två träffades. -Okej.
Första gången.
-Jag glömde aldrig den fina flickan. -Herregud.
-En dag kom Stella hem till oss. -Ja.
Bara mamma och jag var hemma. Jag var ungefär tio år.
Då borde jag ha varit fem.
Ja, och det blev inte mycket sagt när hon kom in.
Det var ett märkligt besök, men jag visste inte vem du var.
Jag visste inte vem damen var.
-Du visste att nåt var fel. -Ja.
Mamma blev inte glad. Mamma gick upp med dig.
-Hon tvättade av dig. -Okej.
Mamma hade ett… Det var ett städskåp.
Stella gick in i skåpet. Hon stal ett bebisfoto av mig.
Ser du, där har vi en grej till. Hon stal fotot på dig.
Hon behövde det som stöd för att hon hade mig.
Vi är systrar och vi är lika.
Stella måste ha vunnit nåt på det. Hon hade alltid en baktanke.
-Hon var så slug. -Det är galet.
Mamma kom ner och hon höll dig i handen.
Mitt nästa minne är av att vi står vid bakdörren.
Det kändes som att vi tog farväl.
Men när vi gjorde det, stod du och jag så här.
Mamma ville kanske att vi säkert skulle se varann.
Vid dörren säger mamma: "Det där är din lillasyster."
Det är svårt att förstå varför min mamma, Mary Baroni, inte kunde ta tillbaka mig.
Jag såg bara på henne. Jag ville veta varför vi inte fick dig.
-Ja. -Hon sa: "Jag kan inte." Sen satte vi oss.
-Ja. -Och då började hon gråta.
Sen sa hon: "Stella."
Jag minns dig från den dagen. Så tydligt.
-Och… Jag kan inte förklara det. -Ja.
-Det är stort. -Ja, det är det.
Det är stort för att…
-Det är bara stort. -Ja.
Så ja.
-Jag vill att han ska vara stolt över mig. -Så ja.
Jag vet…
Jag är tacksam att moster Mary visar oss New Orleans
och de här viktiga platserna, men det har inte gett några svar.
Jag får många intryck, men inget sammanhang som ger innebörden.
Kanske kan jag bara få svaren på hur Stella tog min mamma
genom att läsa moster Mary. Jag hoppas att jag får chansen.
-Jag är glad att vi kunde göra det här. -Jag också.
-Jag beundrar din styrka.
-För det är mycket att ta in. -Det går bra. Tack.
Det var mycket intensivt.
Det var uppfriskande att se Mary och mamma ihop i dag,
men även bitterljuvt, för man förstår att båda har mycket kvar att bearbeta.
Man känner tyngden.
Det är komplicerat.
SANTA CLARITA VALLEY KALIFORNIEN
-Är du redo för podcasten? -Ja, det blir kul med Kesha.
-Dina hörlurar. -Toppen. Jag lägger dem här.
-Ska jag ta på dem? -Det kan du.
Jag får se om jag hör alla.
Kesha är på skärmen.
-Kesha är på skärmen. -Hej.
Bild och ljud rullar. Vi kan köra.
Välkommen till Kesha and the Creepies.
Jag är så spänd. Jag är nervös.
Jag känner alla möjliga känslor inför mötet med nästa gäst, Tyler Henry.
-Tack för att du gästar min podd. -Så klart.
Jag skulle aldrig missa det. Jag tackar för chansen.
Var börjar man ens med dig? Jag är så nyfiken på din gåva.
Det här började för mig när jag bara var tio år.
När man är tio är det nåt som händer en.
Det är inget man ser som en förmåga.
Det tog ett tag att komma in i det.
Känner du fortfarande att du kommer in i det?
Absolut. Till och med nu kommer det genom små saker för dig.
Men man måste säga nåt om balans…
-Vänta! Kan du berätta saker för mig? -En sak, om du vill.
-Jag vill inte överväldiga dig. -Okej.
Innan jag kopplade upp mig i dag
såg jag min symbol för solen och månen.
Solen representerar alltid en födelsedag, liv,
och månen representera folk som dör. Döden. Så det är dubbelbottnat.
Jag vet inte om din mamma har en syster. De lägger stor vikt vid…
-Det har hon. -…en moster till dig.
Solen och månen togs upp och är intressanta på så vis
att inom 24 timmar finns det en födelsedag och en dödsdag.
Så, när dog din mormor?
-Jag vet inte. Kan jag… -Du kan kolla upp det. Varsågod.
-Min pojkvän messar mamma. -Ingen fara.
Jag får en lustig referens till din moster.
Varje gång hon fyller år…
Din mormor ville inte göra det till en sorgsen dag.
Det känns som ett dödsfall och en födelse kort efter varann.
Seriöst? Min pojkvän sa precis att mormor dog den sjunde december,
och att min moster fyller år den sjätte.
-Jag mindes inte det. -Okej, intressant.
Så födelsedagen och dödsdagen ryms inom ungefär 24 timmar.
Så märkligt. Då var det därför jag såg solen och månen.
-Herregud. -Mycket märkligt.
-Du levererar, Tyler. -Ja, underbart.
Det här har varit ett underbart samtal.
Jag uppskattar det verkligen.
-Stor kram. Tack. -Stor kram. Hej då.
Vi klarade det.
-Ja, det gick jättebra. -Kära nån. Det var kul.
Mary är så gullig. Hon kom med presenter.
Vi börjar med det här. Hon kom med dokument som du ska se.
-Så allt här är familjegrejer. -Ja.
Det här är bara gulliga småsaker. Jag ville visa dig den här.
Min mammas parfym.
Det är en riktigt gammalmodig parfym som jag har sett förr.
När hon tog fram den, sa jag: "Den flaskan har jag sett förr."
Jag har tvättat mig ett par gånger, men den luktar gott.
-Ja, det gör den. -Luktar den inte gott?
Och det här bara… Radband brukar bara ha pärlor.
Men det här är ett radbandssnöre. Det har jag aldrig sett innan.
-Fascinerande. -Nån har gjort det åt mamma.
Ja, det är svårt att se på.
Jag förstår. Det är fint att ha de här, att ha en koppling.
Det är mycket. Jag känner för dig på ett sätt jag inte kan uttrycka.
Jag vet att du säger att du mår bra, men jag känner för dig
på ett vis jag inte kan klä i ord. Det är bara så…ledsamt.
Jag kan inte fokusera för mycket på vissa saker.
Jag vet när jag måste sluta prata med min syster Mary.
-Ja. -Jag älskar Mary.
Men just nu är jag fysiskt uttömd.
Jag vill inte gråta. Det här ska inte bli nån gråtgrej.
Det tåget har gått, men det gör inget. Släpp fram det.
-Du är en så stark person. -Jag vet.
-Men du måste känna det du känner. -Jag vet.
-Jag vill åka nu, okej? -Ja.
-Jag älskar dig. -Detsamma.
Förlåt, det tär på dig också.
Jag kan bara föreställa mig hur det är för dig. Det är bara…
Ja… Det är bara…
-Jag fräschar upp mig. Sen åker jag. -Ingen fara. Ta det lugnt.
Mamma är bra på kompartmentalisering.
Det finns stunder då hon tvingas följa sina känslor.
Men i stort är hon bra på ställa en låda på en hylla
och inte se på den.
SENARE SAMMA KVÄLL…
Mamma åkte.
Kamerateamet åkte.
Lådan stod framför mig och jag tänkte: "Jag går genom den."
Så det gjorde jag. Jag höll i radbandet och såg på fotot och allting.
Jag provade det runt halsen och började stortjuta.
Det var så känslosamt för mig.
Jag kände mammas smärta och min egen smärta
över att det här var nån jag aldrig fick chansen att träffa.
Hon var min mormor. Om inte hon hade funnits
hade jag inte kunnat finnas.
Det känns som att vi båda blev bestulna på den relationen,
och nu låg allt vi hade i en låda.
Det var inte hon, bara hennes saker. Det är nåt väldigt smärtsamt med det.
Mer än så kan jag aldrig känna min mormor.
Något är bättre än inget, men…
…sakerna kan inte ersätta tomrummet som frånvaron av hennes närvaro skapar.
Ja.
I lådan finns det ett foto på min gammelmormor.
Mamma sa att det är trevligt att ha ett foto på henne,
men att det också var smärtsamt att se på henne
för hon undrade varför hon inte…
…ingrep och gjorde mer för att förhindra att det här hände.
-Jag vill veta vad som hände på sjukhuset. -Ja.
Jag också. Jag kan kladda lite och se vad som kommer genom.
Det är svårt att separera sig känslomässigt från det här.
-Jag vet. -Men jag kan försöka.
Jag får definitivt intryck. Och när jag dyker ner i det här
försöker jag att separera mig själv från det som kommer.
Om jag blir för känslosam, engagerad eller partisk,
blir min kontakt med andra sidan snedvriden.
Så ja.
Det är märkligt att läsa familjen, men jag berättar det som det kommer.
Det är ganska uppenbart för mig
att er mormor kan ha haft nåt att göra med hur det hela blev som det blev.
Utan att nödvändigtvis veta…
-…att det skulle bli svårt. -Att det blev en dålig person.
Hon ville hjälpa och ge mamma ett bättre liv.
Som det här kommer genom…
Jag får bara en känsla av att det är för sent
när jag inser att nåt är fel.
Det känns som att min mamma…
…togs på ett sätt som din mamma inte avsåg.
Ja.
Vi har inga bevis för att min gammelmormor visste nåt
eller ordnade adoptionen, men ändå verkar min själ veta
att min gammelmormor var inblandad i att försöka ge mamma ett bättre liv.
Det är bokstavligen allt… Jag… Min mormor.
Den enda kontakten jag har med henne finns i den lådan. Det är allt.
-Ja, så höll du i nåt? -Ja.
-Gjorde du det? -Jag satt så en stund. Jag grät.
Jag kände inget och såg inga syner.
Men… Det gör mig ödmjuk.
Som medium är jag van vid att hålla i andras föremål och få kontakt
med deras kära.
Men när jag höll i ett eget föremål, hade det runt halsen, kände jag inget.
-Oj. -Ja.
För första gången kände jag… Jag vet inte.
Då kände jag mig inte som ett medium. Jag var bara människa.
Jag blev ödmjuk. Det var därför jag grät.
För jag tänkte: "Oj, jag känner inget från det.
Jag känner bara sorg, precis som alla skulle ha känt."
Den är nästan som att det här är din kryptonit.
Ja.
Jag kunde verkligen själv behöva svaren jag kan ge andra.
Det känns nästan som ett kosmiskt skämt att jag kan göra det här för andra,
men när jag själv behöver det händer ingenting.
Jag skulle vilja att de sa: "Så här gick det till."
Men jag har inte fått minsta lilla vink.
Det här fallet kommer bara för nära.
-Blir du frustrerad? -Ja, det är frustrerande.
Det räcker med att en person ger mig svaret.
Det är därför det har varit så viktigt att försöka hitta källor
som kan styrka våra misstankar.
Jag försöker fortfarande förstå hur allt hänger ihop.
Vad är skillnaden mellan vidskeplighet och tvångstankar, tror du?
-Det är samma sak. -Det låter som vidskepelse.
Ja, det är precis samma sak.
Jag ser inte mig själv som en vidskeplig person.
Bara lite skeplig.
Jag skojar. Det var fånigt.
-Jag är halvskeplig. -Ja, mellanskeplig.
Det är vackert här uppe.
Nerverna… På väg upp tänkte jag: "Jag behöver en shot."
-Ditt problem. -Jag vet att du ogillar det.
-Ja, det är ditt problem. -Jag känner verkligen så.
Herregud. Jag skakar.
Ja, jag är nervös.
Vet du, de här senaste åren
har jag berättat nåt om mig själv som jag kände att du redan visste.
Det gör mig lycklig att du är stolt över mig för det jag gör.
Ditt stöd är jätteviktigt.
Personer som stod mig supernära har avlidit.
Jag vill veta om de också är stolta. Eller motsatsen. Då blir jag…
De vet kanske inte vad de ska tycka.
-Då var vi framme. -Ja.
-Det här var en smal liten… -Jättesmal.
-Han sa det. Det är hemskt. -Herregud.
Herregud.
Vackert.
-Hej! Hur har ni det? -Hej. Toppen.
-Tack för att jag fick komma. -Tack själv.
-Det här är coolt. Fin utsikt. -Visst är den otrolig?
Ja.
Jag har mitt anteckningsblock. Under processen får ni se mig klottra.
-Okej. -Jag får lite saker.
-Det hjälper. Vi tar det sen. -Okej.
Har ni några föremål?
-Ja. -Nej.
-Jag har några mynt. -Utmärkt. Lägg dem där.
-Och den här också. -Coolt. Underbar.
Jag klottrar och berättar om allt som kommer.
Det kommer genom mer än en person.
Personer utan koppling till det här föremålet.
Det intressanta med det här är
att man nästan är roade av att ni är här, att ni sitter här.
De är glada att ni kom. Jag vet inte om ni var nervösa eller ängsliga,
men de är glada att ni är här. Jag måste framföra det.
På nåt plan av familj, vänner, folk vi känner
har ett antal personer avlidit när de var mycket gamla.
Det är som det ska, inget särskilt. Men vi har en duo.
Två dödsfall jag måste prata om som känns för tidiga.
Okej.
Den äldre av de här två intresserar mig mer än den riktigt unga.
Okej.
Den här mannen dog i medelåldern. Han känns som en man.
-Vet ni nån avliden medelålders man? -Ja.
Han känns viktig.
Vi har en situation…
Någon hade det känslomässigt jobbigt före sin död,
vad gäller hur familjen förändrades.
-Jag måste förklara det här. -Jag ryser.
Nån är mitt i ett uppbrott
eller en vårdnadstvist eller om perioden präglas av bråk,
och sen dör personen. Det är det de ger mig.
-Tydligt. Förstår ni det? -Ja.
Det verkar betydelsefullt. Vem är det till?
Vill ni veta allt?
Undertexter: Jessika Johansson