‎UN SERIAL NETFLIX
‎- Văd o Ruth. ‎- Da.
‎- Știi cine e Ruth? ‎- Da.
‎- Ești foarte tânăr. ‎- Da.
‎Poate că nu știi despre cine vorbesc, ‎dar uite cine e.
‎- Cum? ‎- Da.
‎Glumești?
‎Bette Davis. Mi-a plăcut mereu ‎mai mult decât Joan Crawford.
‎Vreau să mă înregistreze. ‎A fost preferata mea.
‎Ea m-a ghidat spre tine.
‎Da.
‎Am lucrat pentru ea zece ani ‎înainte să moară.
‎Când a fost diagnosticată cu cancer, ‎totul s-a schimbat.
‎A făcut cancer, un atac cerebral. ‎În cele din urmă, a plecat în glorie.
‎- Așa e. ‎- Da.
‎Era uimitoare.
‎- Mereu. ‎- Încă e.
‎Spune-mi care e treaba cu Ruth.
‎Numele întreg al lui Bette Davis ‎a fost Ruth Elizabeth Davis.
‎- Nu cred. ‎- Să-ți arăt ceva.
‎Nu voiam să îți arăt. A spus să nu o fac.
‎- Da. ‎- Pentru că ți-ai fi dat seama.
‎A existat un serial intitulat ‎This is Your Life.
‎Aceasta a fost a ei.
‎Aceasta e Bette Davis ‎cu toate nominalizările ei la Oscar.
‎- Mulțumesc. ‎- Poți să te uiți la ea.
‎Aceasta e ziua ei de naștere.
‎Asta e de când s-a măritat, ‎de când a avut-o pe B.D.
‎- Așa e. ‎- Aceasta a fost a ei.
‎„Haide.”
‎Chiar a venit.
‎Tot ce s-a întâmplat azi ‎ne arată că există încă pe undeva.
‎- Da. ‎- E o personalitate puternică.
‎Îmi atrage atenția asupra moștenirii ei, ‎a amintirii ei.
‎- Da. ‎- E important pentru ea.
‎E important modul în care e onorată.
‎E interesant. Când vine vorba de asta, ‎totul are legătură cu tine.
‎- Așa e. ‎- Știu că e ciudat.
‎- Nu e un efort de grup. ‎- Așa e.
‎- Făcând asta… ‎- Am binecuvântarea ei.
‎- Da. ‎- E alături de mine…
‎N-ar avea încredere în nimeni altcineva.
‎- Așa e. ‎- Vrea să știi asta.
‎Mesajul principal ‎e că te afli pe drumul cel bun.
‎Vor fi implicați oamenii potriviți. ‎Se va întâmpla, dar aveai nevoie de asta.
‎- Îți mulțumesc. ‎- Desigur.
‎Dumnezeule!
‎Sunt șocat. E grozav!
‎- Ce onoare! ‎- Îți sunt recunoscătoare.
‎- Nu știam de ce… ‎- Ești pe drumul cel bun.
‎- Ne-a șocat pe toți. ‎- Aveam mari îndoieli.
‎- Sigur. ‎- Mari îndoieli.
‎Mi-ai oferit validarea.
‎- Mă bucur. ‎- Mulțumesc.
‎Uimitor! Voi ține minte această zi
‎tot restul vieții. E un moment special.
‎Pe curând!
‎Pa, Tyler!
‎- Mulțumesc. ‎- Pa!
‎Doamne!
‎- Deci… ‎- Uimitor!
‎Pentru cei dragi și pentru Tyler.
‎- Ne-au adus împreună. ‎- Așa e. Noroc!
‎Dintre toate vedetele ce mi-au apărut, ‎Bette Davis e preferata mea.
‎Cred că m-a atras aici ‎pentru a-mi comunica ceva
‎și a făcut așa cum simțeam.
‎- Povestește-mi. ‎- Vrei să vezi cine mi-a apărut azi?
‎- Bette Davis! Vom vorbi despre asta. ‎- Nu cred!
‎- Abia aștept. ‎- Bette Davis mi-a apărut azi.
‎Ce nebunie, Tyler!
‎CAPITOLUL ȘASE ‎ULTIMUL DRUM
‎- Știi ce e ciudat? ‎- Ce?
‎Ieri, la un psiomantum, ‎mi-a apărut imaginea unei femei
‎cu un semn distinctiv.
‎Ca o aluniță.
‎- Deasupra buzei superioare. ‎- Mi-ai spus. Doamne!
‎- Nu se poate. Ai văzut-o ieri. ‎- În ‎Ce s-a întâmplat cu Baby Jane
‎avea o aluniță distinctivă deasupra buzei.
‎- Nu e o nebunie? ‎- Ba da.
‎Demențial.
‎- Bine. ‎- Acum trebuie doar să aflăm unde…
‎ASISTENTA LUI TYLER
‎Stai așa!
‎- Sunt butoane. ‎- Toate sunt acolo.
‎- Foarte modern. ‎- Stai așa!
‎Vreau să dau cu spatele. Stai!
‎- Bine. ‎- Îți va lua o vreme să te obișnuiești.
‎- Fiecare mașină e altfel. ‎- Te înveți tu.
‎Azi-noapte am visat că ardeam de viu. ‎A fost o plăcere.
‎Tu?
‎Da. Nu mi-a plăcut.
‎Ce simbolizează incendiul?
‎Știi imaginea păsării Phoenix ‎renăscând din cenușă?
‎- Arde totul, iar apoi… ‎- Da.
‎- Renaști din flăcări. ‎- Da.
‎Știu că tu și mama ta ‎procesați anumite informații
‎și emoții.
‎Ar putea fi modul ‎în care subconștientul tău le face față.
‎Sunteți în faza în care vă luați rămas-bun
‎de la originile ‎pe care le credeați ale voastre.
‎Da. Foarte profund.
‎S-ar putea să fie chiar vorba despre asta.
‎Simți ceva nou?
‎- Nimic nou… ‎- Având în vedere că ne apropiem.
‎E un tren.
‎Mi-au apărut niște intersecții.
‎- E un depozit. ‎- Așa-i. Unde suntem?
‎Nu pare să fie casa cuiva.
‎Ar trebui să știu unde ajungem.
‎Destinația apare că este aceasta.
‎Interesant.
‎- Bine. ‎- Nu știu.
‎Bine, o luăm pe aici.
‎Trebuie să-mi folosesc intuiția.
‎Presupun că citirea începe mai repede.
‎Mulțumesc că îmi ești alături.
‎Am încredere în tine.
‎Clar.
‎- Bună! Ce mai faceți? ‎- Bună!
‎- Bună! Doamne! ‎- Ce mai faci?
‎- Mă bucur să te văd. ‎- Simt c-o iau razna.
‎Ce mai faceți?
‎- Te iubesc. ‎- Mulțumesc.
‎Pe bune.
‎E o reacție normală?
‎- Da. ‎- Eu te salut doar.
‎Iar ea…
‎Îmi place.
‎Noi două suntem căsătorite, ‎iar cu ea suntem prietene.
‎Ne cunoaștem foarte bine ‎datorită colectivului de paramedici.
‎Eu și Jennifer suntem paramedici, ‎Casey ne coafează.
‎Ne coafează aproape pe toate.
‎Înainte să începem, țin să vă spun
‎că îmi poate apărea oricine.
‎Aveți obiecte?
‎- Am adus câteva. ‎- Bine.
‎O insignă. Fără fotografii?
‎Fără fotografii.
‎Stai s-o întorc.
‎Bine, perfect. Mulțumesc.
‎Voi începe să mâzgălesc ‎și să mă conectez.
‎Voi lua apoi obiectele în mână.
‎Vreau să văd ce-mi apare.
‎O secundă.
‎Bine.
‎Am emoții.
‎- Sunt fascinată. ‎- Da.
‎Bine.
‎Am avut niște viziuni venind aici.
‎Mi se întâmplă des ‎și îmi e de mare ajutor.
‎Înseamnă că vor fi multe informații.
‎E interesant. ‎Mă amuză că citesc despre trei oameni.
‎De când m-am trezit, m-am tot întrebat ‎dacă sunt trei sau patru.
‎Mă întreb dacă voi primi mesaj ‎pentru cineva care nu e prezent.
‎Cineva care și-a dorit să fie aici.
‎Sau se aștepta să fie aici și nu a reușit.
‎Pe asta am simțit-o foarte intens.
‎- Știm cine trebuia să fie. ‎- Să ținem minte asta. Voi continua.
‎Încep să mă conectez și simt deja ceva.
‎Bine.
‎Știți vreo femeie din familia voastră ‎care a luptat cu cancerul?
‎Dar nu la o vârstă ‎la care ne-am aștepta la așa ceva.
‎Adică mult prea devreme.
‎- Știm vreo situație? ‎- E vorba de mama mea.
‎- A făcut o operație de înlăturare… ‎- Așa.
‎Este…
‎Bine.
‎E ceva aici. Ia să vedem.
‎Simt… asta e pentru tine.
‎Ai vreo rudă care a murit ‎în urma unor probleme cerebrale?
‎Nu se poate!
‎Când se fac referiri la partea ‎neurologică, clar e vorba despre creier.
‎E vorba despre o problemă cerebrală,
‎dar nu la nivel biochimic.
‎E cu totul altceva. ‎Era ceva în neregulă cu creierul.
‎Cam despre asta e vorba. ‎Știu că e greu de procesat.
‎Dacă m-ai întreba cum a murit mama,
‎nu ți-aș spune ‎că a fost vorba despre convulsii.
‎Am avut grijă de mama. ‎Au fost urcușuri și coborâșuri,
‎dar am ajuns într-un punct ‎unde n-am mai putut să fac nimic.
‎În meseria noastră ‎luăm decizii de viață și de moarte.
‎Când a venit vorba despre mama mea,
‎să spui…
‎A fost cea mai grea decizie a vieții mele.
‎- Mulțumim că ne-ai spus. ‎- Da.
‎Simt câteva treceri mai puțin tragice.
‎Oameni care au murit la vârste potrivite,
‎dar nu într-un mod dramatic.
‎Dar simt că una dintre ele ‎a avut loc prematur
‎și mi s-a părut tragică.
‎Îmi transmite ‎că e vorba despre o persoană
‎care nu a apucat să-și trăiască viața.
‎Tragic în legătură cu această persoană
‎e momentul în care s-a dus.
‎Când a murit,
‎avea multe planuri ‎pe care apoi le-a ratat.
‎Simte că i-a fost răpită viața.
‎Vorbind despre asta, ‎mă simt atras puternic de acest obiect.
‎Încerc să-mi dau seama ce e. ‎Pare aproape ideal.
‎Perfecțiunea întruchipată, ‎apoi simt că s-a dus totul de râpă.
‎Fără a-mi da prea multe detalii, ‎știți pe cineva care a murit prematur?
‎- Da. ‎- Bine.
‎Dă-mi o secundă.
‎E o pălărie.
‎E clar că nu țin în mână o pălărie.
‎Dar asta văd. E ciudat.
‎- Era să aduc una. ‎- A cui era să o aduci?
‎- A lui. ‎- Bun.
‎Mă așteptam la o pălărie. ‎Clar nu am o pălărie în mână.
‎Voi continua. Am asta…
‎Încerc să-mi dau seama cum se leagă.
‎Cunoașteți vreun Wayne?
‎- Cineva? ‎- Da.
‎Ce legătură are Wayne ‎cu tânărul care a murit?
‎- E unchiul său. ‎- Unchiul său.
‎- Îi place să pescuiască? ‎- E pescar.
‎- Bine. ‎- Ce nebunie!
‎Îmi pare că…
‎E ciudat.
‎Îmi arată un șir de mașini.
‎Nu știu de ce.
‎Știți convoaiele de mașini ‎de la funeraliile președinților?
‎Îmi dă senzația că a fost iubit,
‎lucru extrem de important pentru el.
‎Sunt curioasă cine a fost el pentru tine. ‎Cum se numea?
‎Se numea Trey. A fost… Scuză-mă.
‎- E în ordine. ‎- Spune.
‎A fost soțul meu și…
‎Se născuse fetița noastră.
‎La patru săptămâni după ce s-a născut,
‎el a venit de la muncă ‎și totul a părut normal.
‎S-a dus la culcare
‎și a făcut convulsii în miez de noapte.
‎Pe scurt, ne-am dus la spital
‎și i-au găsit o leziune pe creier.
‎Așa au început cei trei ani ‎de chimioterapie și radioterapie.
‎Îmi dă senzația
‎că nu s-a sinucis.
‎Nu e genul acela de situație, ‎dar ar proceda diferit.
‎E foarte greu să duci un bărbat la doctor.
‎Am spus-o de la bun început.
‎Dacă s-ar fi dus mai repede, ‎i-ar mai fi făcut niște teste
‎și poate că am fi ținut totul sub control.
‎Poate că am fi schimbat ceva, dar…
‎- Nu știu. Pur și simplu… ‎- Ai făcut tot ce ai putut.
‎După moartea lui Trey, ‎fiica mea mi-a spus că a simțit
‎cum o mângâia pe spate la somn.
‎- Ar putea să-i simtă mâna? ‎- Da.
‎- Da, căldura. ‎- Ea simte…
‎- Avea trei ani, dar o credeam. ‎- Absolut.
‎Eu cred că nu se vor face simțiți ‎în mod repetat,
‎tocmai pentru a nu ne prelungi durerea.
‎- Bine. ‎- S-ar putea să vină o dată.
‎Ca să te asigure că e bine ‎sau să-ți transmită că e cu tine.
‎Se întâmplă uneori, nu e anormal.
‎Îmi transmite că are simțul umorului.
‎- Așa e. ‎- Unul chiar prostesc.
‎În cel mai afectuos sens posibil.
‎Se prostea uneori de dragul prostelii.
‎Cunoașteți glumele taților?
‎Genul: „Pe bune?”
‎- Așa era și el. ‎- Da.
‎Bine.
‎Îmi tot arată un ceas,
‎iar asta îmi indică faptul ‎că a așteptat să poată pleca.
‎A plecat după ce a primit permisiunea.
‎Pune accentul pe faptul
‎că înțelege ‎cât de greu a fost pentru tine.
‎Simte și că îți doreai să rămână,
‎dar și că îți doreai să plece.
‎Faptul că i-ai dat permisiunea ‎l-a făcut să plece în pace.
‎Ne adunaserăm în jurul lui.
‎I-am spus că e în ordine.
‎Atunci a plecat.
‎Știi pe cineva care lucra cu petrol?
‎La o pompă sau ceva de genul?
‎Bun. Mi s-a transmis acest lucru,
‎ceea ce e cam ciudat.
‎- Dacă a venit… ‎- Nu știu.
‎- E mult. ‎- Rahat!
‎E în ordine.
‎Cine lucra în industria petrolului?
‎- Logodnicul meu și tatăl meu. ‎- Am înțeles.
‎E foarte entuziasmat în legătură ‎cu viața ta personală și logodnicul tău.
‎Lucrurile merg bine. E bucurie.
‎Ai o viață înainte.
‎Simt foarte multă dragoste ‎venind spre tine
‎și cât de entuziasmat e pentru tine. ‎Acesta e mesajul important.
‎- Deci… ‎- Înseamnă mult pentru mine.
‎- Desigur. ‎- Chiar înseamnă totul pentru mine.
‎Voiam să vorbesc cu tine ‎despre șirul lung de mașini.
‎Pare interesant și important pentru el.
‎S-a întâmplat la funeraliile lui Trey.
‎Și Trey a fost paramedic.
‎S-au adunat câteva sute de paramedici ‎în jurul mormântului său,
‎pentru ultimul său drum,
‎unde i-au și lăsat insigna.
‎AMBULANȚA
‎E ultimul apel pentru 6-1-7.
‎În ultimii șapte ani, ‎ai dat dovadă de dedicare
‎familiei, prietenilor și East Baton Rouge.
‎Ți se va simți lipsa. Nu te vom uita.
‎John Dolan Thopson al III-lea, Trey.
‎Ultima tură încheiată la 13:24.
‎- A fost cu adevărat uimitor. ‎- Da.
‎- Foarte frumos! ‎- Da.
‎Înainte eram fan, acum sunt superfan.
‎Mulțumesc mult.
‎Theresa e în New Orleans. ‎Vreau să-i arăt locurile importante
‎pentru familia noastră,
‎fiindcă sunt parte din ea.
‎- O să-ți placă mult. ‎- Știu. Ce amintiri!
‎- Știu. Încerc să nu plâng. ‎- Doamne!
‎E în ordine.
‎- E o zi minunată. ‎- Știu.
‎Din ce ne-a spus Mary, ‎era prea mică să-și amintească
‎ce a dus la dispariția mamei.
‎Mă bucur să mă plimb prin cartierul ei. ‎Ar fi trebuit să fie și al mamei mele.
‎Poate obțin și niște informații.
‎Poate că am așteptări mari, ‎dar nu se știe niciodată.
‎Ce se întâmplă aici?
‎Căutăm casa în care am copilărit.
‎- Bine. ‎- Când mama l-a cunoscut pe tatăl tău.
‎- Bine, interesant. ‎- O să intrăm aici.
‎- Intrăm? ‎- Da.
‎Am locuit aici împreună cu fratele meu ‎în copilărie.
‎Mama a fost căsătorită de două ori. ‎S-a căsătorit cu primul soț la 18 ani.
‎El a părăsit-o pe mama.
‎S-a căsătorit apoi cu tatăl nostru.
‎Și el a părăsit-o.
‎Mama gătea în această casă
‎când l-a cunoscut pe tatăl Theresei.
‎Se numea Joe.
‎Vopsea ceva pe stradă ‎și i-am spus că mama făcea biscuiți.
‎- Asta a fost… ‎- A vrut mai mult de atât.
‎Au fost multe întrebări fără răspuns.
‎E copleșitor să mă aflu ‎în casa din Algiers Point.
‎Simt multe lucruri deocamdată,
‎dar nu am un context ‎în care să le plasez.
‎Nimeni din familia mea ‎nu locuiește în casa aceea.
‎De aceea, ‎nu prea știu ce să fac cu ceea ce simt.
‎- Ce știm despre el? ‎- A avut două căsnicii eșuate.
‎Credea că Joe se va însura cu ea. ‎I-a promis acest lucru.
‎N-a fost așa.
‎Nu știu exact care au fost intențiile lui,
‎dar sigur nu a avut de gând s-o susțină ‎pe mama după ce a rămas însărcinată.
‎Vă puteți imagina? ‎Avea doi copii, era nemăritată.
‎Însărcinată.
‎Simțea atât de multă rușine.
‎Theresa, scumpo.
‎- Aici te-ai născut. ‎- Doamne!
‎Aici ai fost luată de la mama.
‎Era un spital pentru mame și copii.
‎- Doar pentru femei ce nășteau. ‎- Da.
‎Cu mult timp înainte, ‎cred că aici stăteau călugărițe.
‎La acel moment, ‎mulți copii erau dați spre adopție.
‎Stella ținea mult la religie.
‎Tyler mi-a povestit câte ceva.
‎Așa atrăgea mamele vulnerabile.
‎Exact. Întotdeauna găsea o cale
‎să se furișeze în biserici
‎și să atragă mila oamenilor.
‎Stella vorbea ca o profesoară de religie.
‎Felul în care mama a cunoscut-o pe Stella ‎și a ajuns să i-o dea pe Theresa
‎va rămâne probabil un mister, ‎dar eu știu că familia e familie.
‎A fost o situație urâtă.
‎Și așa a rămas, pentru că nu s-a încheiat.
‎Această zonă era destinată
‎complexului Sfântului Toma.
‎- Pentru cei mai săraci. ‎- Deci pentru cei cu venituri mici.
‎Se numeau locuințe sociale.
‎Locuințe sociale.
‎- Bine. ‎- Interesant.
‎Voiam să-ți arăt asta.
‎- Aici e Saint Mary, nr. 601. ‎- Da.
‎- Aici ne-am văzut prima dată. ‎- Bine.
‎- Și nu ți-am uitat chipul frumos. ‎- Doamne!
‎- Într-o zi, Stella a trecut pe la noi. ‎- Da.
‎Eram doar eu și mama acasă. ‎Aveam zece ani.
‎Eu trebuia să am în jur de cinci.
‎Da. A intrat, dar nu s-au spus prea multe.
‎A fost o vizită ciudată, ‎dar nu știam cine ești.
‎Nu știam cine era ea, habar nu aveam.
‎- Ceva nu e era în ordine. ‎- Da.
‎Mama nu era fericită. Te-a dus la etaj.
‎- Te-a spălat puțin. ‎- Așa.
‎Mama avea un dulăpior cu de toate.
‎Stella a deschis dulapul ‎și a furat o poză cu mine.
‎Încă o chestie ciudată. Ți-a furat poza.
‎Avea nevoie de ea pentru a mă ține, ‎tocmai pentru suntem surori și semănăm.
‎Sigur avea ceva de câștigat. ‎Exista mereu un motiv ascuns.
‎- Era foarte vicleană. ‎- Incredibil.
‎Mama a coborât ținându-te de mână.
‎Următoarea amintiri e de la ușa din spate.
‎Ne luam adio.
‎Dar am făcut-o față în față.
‎Mama se asigura că ne privim în ochi.
‎Odată ajunsă în pragul ușii, ‎mama mi-a spus că ești surioara mea.
‎Doamne! Nu înțeleg de ce Mary Baroni, ‎mama mea, nu m-a luat înapoi.
‎Am privit-o.
‎Voiam să știu de ce nu stai cu noi.
‎- Așa. ‎- A spus: „Nu pot.”
‎Ne-am așezat apoi.
‎- Da. ‎- Și a început să plângă.
‎Și a spus: „Stella.”
‎Îmi amintesc acea zi, Theresa,
‎atât de bine, că nu pot să-ți explic.
‎- Da. ‎- E intens.
‎- Așa e. ‎- E intens pentru că…
‎- E intens. ‎- Da.
‎E în ordine.
‎- Voiam să fii mândră de mine. ‎- E în ordine, scumpo.
‎Știu că e…
‎Îi sunt recunoscător mătușii Mary ‎că ne-a ghidat prin New Orleans,
‎dar nu am primit multe răspunsuri.
‎Îmi dau târcoale multe gânduri, ‎dar nu știu ce să fac cu ele.
‎E posibil să primesc răspunsuri
‎în legătură cu Stella și cu mama ‎doar citindu-i mătușii Mary.
‎Sper să am acea ocazie.
‎- Mă bucur că suntem aici azi. ‎- Și eu.
‎- Ești foarte puternică.
‎- Ai multe de procesat. ‎- Sunt în regulă. Mulțumesc.
‎A fost un moment foarte intens.
‎A fost minunat să le văd pe mama ‎și pe mătușa Mary împreună,
‎dar e și dificil, știind ‎că ambele au informații de procesat.
‎Le simți povara.
‎E complicat.
‎Sunteți gata pentru podcast?
‎Da, îmi place Kesha.
‎- Căștile tale. ‎- Excelent. Le las aici.
‎- Le pun? ‎- Sigur.
‎Să vedem dacă vă aud pe toți.
‎Kesha e pe ecran.
‎- Da, e pe ecran. ‎- Salut!
‎Totul funcționează.
‎Bun venit la emisiunea mea!
‎Sunt nerăbdătoare, am emoții.
‎Mă trec toate emoțiile posibile ‎pentru că-l am alături pe Tyler Henry.
‎Mulțumesc că ai acceptat invitația.
‎N-aș fi ratat-o. ‎Mulțumesc pentru invitație.
‎Nici nu știu de unde să încep. ‎Harul tău e extraordinar.
‎Totul a început pe când aveam zece ani.
‎La zece ani o iei ca pe o întâmplare, ‎nu ca pe o abilitate.
‎Mi-a luat ceva timp să îi fac față.
‎Încă ți-e greu să îi faci față?
‎Da. Primesc informații despre tine ‎chiar acum.
‎Dar există totuși un echilibru.
‎- Poți să-mi spui câte ceva? ‎- Un lucru sigur pot să-ți spun.
‎- Nu vreau să te copleșesc. ‎- Sigur.
‎Înainte să discutăm,
‎am văzut simbolul soarelui și lunii.
‎Soarele reprezintă o zi de naștere, viață,
‎iar luna mă duce cu gândul la moarte.
‎Deci există o dihotomie aici.
‎Interesant e că nu știu ‎dacă mama ta are o soră.
‎- Dar simt… ‎- Are.
‎…că îți e mătușă.
‎Apropo de acest simbol ‎al soarelui și lunii,
‎distanța dintre naștere și moarte ‎ar fi de 24 de ore.
‎Când a murit bunica ta?
‎Nu știu. Te superi dacă…
‎Poți să verifici.
‎- Iubitul meu îi scrie mamei. ‎- Nicio problemă.
‎Mi se transmite ceva pentru mătușa ta. ‎În jurul zilei de naștere a mătușii tale…
‎bunica ta și-ar dori ‎să nu mai existe o umbră de tristețe.
‎Simt o zi de naștere și o trecere ‎foarte apropiate.
‎Chiar? Iubitul îmi spune ‎că bunica a murit în 7 decembrie
‎și că mătușa mea e născută pe 6 decembrie.
‎- Nu-mi aminteam asta. ‎- Foarte interesant.
‎E vorba despre 24 de ore ‎între ziua de naștere și moarte.
‎Ciudat. De aceea vedeam soarele și luna.
‎Dumnezeule!
‎Foarte ciudat!
‎Asta e măsura talentului tău, Tyler.
‎Îmi place.
‎A fost cea mai frumoasă discuție.
‎Mulțumesc.
‎- Multă iubire! Mulțumesc. ‎- Să fii iubit. Pa!
‎Am făcut-o!
‎- Da. A mers grozav. ‎- Doamne, ce distractiv a fost!
‎Mary e minunată. Mi-a adus cadouri.
‎Să începem cu documentele ‎pe care mi le-a adus.
‎- Sunt acte de familie? ‎- Da.
‎Sunt foarte drăguțe. ‎Vreau să le vezi și tu.
‎E parfumul mamei.
‎E un parfum de modă veche, ‎pe care știu că l-am mai văzut.
‎Când am dat cu ochii de el, ‎am știut că-l mai văzusem.
‎M-am spălat de câteva ori, ‎dar tot miroase minunat.
‎- Așa e. ‎- Nu e minunat?
‎Și mai e rozariul acesta.
‎Acesta e un rozariu ‎pe care nu l-am mai văzut.
‎- Fascinant. ‎- Cineva l-o fi făcut pentru mama.
‎Da, e plin de însemnătate.
‎Știu că e plăcut să le ai ‎și să stabilești o conexiune.
‎A fost provocator. ‎Mi-e greu să mă exprim în cuvinte.
‎Știu că îmi spui că te simți bine, ‎dar te simt
‎într-un mod greu de exprimat. ‎Simt că e foarte…
‎trist.
‎Încerc să nu mă concentrez ‎asupra unor lucruri.
‎Voi ști când va fi timpul ‎să nu mai vorbesc cu Mary.
‎- Da. ‎- O iubesc pe Mary.
‎Dar mă simt secătuită ‎din punct de vedere fizic.
‎Nu vreau să plâng, ‎nu așa îmi doresc să fie.
‎Cam târziu pentru asta. ‎Trebuie să te descarci.
‎- Ești un om puternic. ‎- Știu.
‎- Dă frâu liber sentimentelor. ‎- Știu.
‎Știu, Tyler. Vreau să plec acum, da?
‎Da.
‎- Te iubesc. Scuze. ‎- Te iubesc.
‎Mă secătuiește.
‎Îmi imaginez cât de greu îți este.
‎Da, este…
‎- Merg să mă spăl, apoi putem pleca. ‎- Nu te grăbi.
‎Mama știe să interiorizeze,
‎însă uneori trebuie să dea ‎frâu liber emoțiilor.
‎În general, știe foarte bine ‎să închidă emoțiile într-o cutie.
‎MAI TÂRZIU ÎN ACEA NOAPTE
‎Mama a plecat, ‎echipa de filmare a plecat.
‎Am hotărât să mă uit prin cutie,
‎am ținut rozariul în mână, l-am pus la gât
‎și am început să plâng. ‎A fost foarte emoționant.
‎Simțeam durerea mamei, durerea mea,
‎faptul că nu am apucat s-o cunosc.
‎A fost bunica mea. Fără ea,
‎nici eu nu aș fi existat
‎și simt că ni s-a răpit această relație.
‎Tot ce avem acum încape într-o cutie.
‎Nu era ea, erau doar lucrurile ei.
‎Mi se pare foarte dureros.
‎Cam atât îmi voi cunoaște bunica.
‎Am totuși ceva, dar…
‎obiectele nu înlocuiesc absența ei.
‎Așa e.
‎E o fotografie cu străbunica în cutie.
‎Privind fotografia, ‎mama a simțit multă durere.
‎Se întreba cum a putut…
‎să lase să se întâmple așa ceva.
‎Aș vrea să știu ‎ce s-a întâmplat la spital.
‎Da. Și eu.
‎Aș putea să mâzgălesc și să văd ce aflu.
‎E foarte greu ‎să mă detașez emoțional.
‎- Știu. ‎- Dar pot să încerc.
‎Încep să simt anumite lucruri,
‎dar mă străduiesc să mă detașez.
‎Dacă devin prea emoțional, ‎prea implicat,
‎legătura cu lumea de dincolo ‎devine precară.
‎Asta e.
‎E ciudat să-i citești unei rude, ‎dar voi relata exact ce-mi vine.
‎E foarte evident
‎că bunica ta a avut o legătură ‎cu tot ce s-a întâmplat.
‎Neștiind ce va urma…
‎- Că va ieși urât. ‎- Că va fi un drum dificil.
‎Dar voia să ajute ‎și să-i ofere mamei o viață bună.
‎Ce simt acum…
‎Îmi dă senzația că a fost prea târziu ‎să mai schimbe ceva.
‎Simt că mama a fost luată ‎prin niște mijloace
‎pe care mama ta nu le-a aprobat.
‎Da.
‎Nu avem dovezi ‎cum că străbunica mea știa ceva
‎sau că ar fi facilitat adopția, ‎dar sufletul meu simte
‎că străbunica mea a avut o anume implicare
‎în a-i oferi mamei o viață bună.
‎Cam asta am de la bunica.
‎Singura conexiune pe care o am cu ea ‎e în această cutie.
‎Ai simțit ceva?
‎- Da. ‎- Da?
‎Am plâns puțin.
‎N-am simțit nimic ‎și n-am avut nicio viziune.
‎Dar… a fost un moment de smerenie.
‎Ca mediu, când țin în mână ‎obiectele celorlalți, mă conectez
‎cu cei dragi lor.
‎Iar când am pus un obiect ‎al nostru la gât,
‎n-am simțit nimic.
‎Da.
‎A fost pentru prima oară când… ‎nu știu.
‎Am simțit că nu sunt mediu,
‎ci o simplă ființă umană.
‎M-am simțit smerit. De aceea am plâns. ‎Mi s-a părut ciudat să nu simt nimic.
‎Am simțit doar tristețe, ‎ca orice om obișnuit.
‎Aceasta e kriptonita ta.
‎Da.
‎Mi-aș dori să beneficiez și eu ‎de abilitățile pe care le am.
‎Pare a fi o glumă cosmică. ‎Îi ajut pe alții,
‎dar în cazul meu nu funcționează.
‎Mi-aș dori să mi se transmită ‎ce s-a întâmplat, dar n-am simțit nimic.
‎Sunt prea implicat.
‎Te frustrează?
‎Da.
‎Ar ajunge să mă conectez ‎cu o singură persoană.
‎De aceea am pornit ‎în căutarea răspunsurilor.
‎Vrem să ne întărească bănuielile.
‎Încă încerc să-mi dau seama ‎cum se leagă totul.
‎Care zici că e diferența între superstiție ‎și tulburarea obsesiv compulsivă?
‎- Sunt același lucru. ‎- Exact.
‎Sunt unul și același lucru.
‎Nu mă consider superstițios.
‎Doar „stițios”.
‎Glumesc. A fost o prostie.
‎- Eu sunt „semistițioasă”. ‎- Da, „mediu stițios”.
‎E minunat aici.
‎Am emoții și simt că aș bea ceva.
‎- E problema ta. ‎- Știu că nu-ți place.
‎Da. E problema ta.
‎Așa e. Doamne!
‎Tremur.
‎Da, am emoții.
‎Acum câțiva ani,
‎ți-am spus ceva despre mine, ‎ceva ce suspectai deja.
‎Sunt foarte mulțumit ‎că ești mândră de ceea ce fac.
‎Sprijinul tău înseamnă mult.
‎Au murit oameni foarte apropiați
‎și aș vrea să știu că sunt mândri de mine. ‎Dacă nu e așa,
‎dar au rămas cu semne de îndoială?
‎- Iată-ne. ‎- Bine.
‎E foarte strâmt.
‎Exact.
‎- Așa a spus și el. ‎- Doamne, Heather!
‎Doamne!
‎Frumos!
‎- Bună! Ce mai faceți? ‎- Bună!
‎- Mulțumesc că m-ați invitat. ‎- Mersi că ai venit.
‎- E minunată priveliștea. ‎- Așa e, e uimitoare.
‎Da.
‎Mi-am adus caietul. ‎Mă vezi vedea mâzgălind.
‎- Bine. ‎- Am simțit deja ceva.
‎- Mă ajută. Vom discuta. ‎- Bine.
‎Ați adus vreun obiect?
‎- Da. ‎- Eu nu.
‎Sunt niște monede.
‎Excelent! Le vom lăsa acolo.
‎- Dar și asta. ‎- Perfect! Îmi place!
‎Voi mâzgăli și vă voi spune ce văd.
‎Bun, am simțit mai mult de o persoană.
‎Niciunul conectat cu acest obiect.
‎Interesant e că li se pare amuzant ‎că vă aflați sau că stați aici azi.
‎Se bucură că ați venit, ‎dar nu știu dacă aveți emoții,
‎dacă sunteți îngroziți, ‎contează că sunteți aici.
‎Trebuie să subliniez asta.
‎În ceea ce privește familia ‎și cunoștințele,
‎o parte dintre cei plecați ‎au murit la vârsta bătrâneții.
‎Despre ei nu am ce să spun. ‎Dar am aici câțiva
‎care au murit la vârste fragede.
‎Bine.
‎Cel mai în vârstă dintre tineri ‎îmi atrage atenția mai mult
‎decât cel mai tânăr.
‎Așa.
‎Acesta a murit înainte de vârsta a doua ‎și simt că e vorba despre un bărbat.
‎Știți vreun bărbat plecat ‎pe la vârsta de mijloc?
‎- Da. ‎- Simt că e important.
‎Avem o situație…
‎Cineva era într-o stare emoțională ‎foarte tulbure
‎înainte să moară ‎și are legătură cu o schimbare în familie.
‎- Trebuie să explic. ‎- Mă trec fiorii.
‎Când cineva se află ‎în mijlocul unei despărțiri,
‎al unui proces de custodie ‎sau într-o perioadă conflictuală
‎și moare… ‎Asta îmi transmite acum foarte clar.
‎- Are sens? ‎- Da.
‎Pare important. Despre cine ar fi vorba?
‎Vreți să știți totul?
‎Subtitrarea: Linda Pricăjan