- Mintha lenne egy Ruth. - Igen.
- Tudod, hogy ki ő? - Igen.
- Te még nagyon fiatal vagy. - Igen.
Lehet, hogy nem ismered. De róla lenne szó.
- Micsoda? - Igen.
Ez valami vicc?
Hű!
Bette Davis. Jobban rajongtam érte, mint Joan Crawfordért!
Kijelenthetem, hogy ő volt a kedvencem.
Valahogy elhozott ide hozzád.
Igen.
Tíz éven át dolgoztam neki, amíg el nem hunyt.
Amikor rákos lett, minden megváltozott.
Rákos volt, és sztrókot kapott.
De a végén dicső módon távozott.
- Hűha! Abszolút. - Igen.
- Nahát! - Fantasztikus nő volt. Még mindig az.
- Én mindig… - Igen, még mindig az.
És a Ruth név hogy jön ide?
Bette Davis teljes neve Ruth Elizabeth Davis volt.
- Ne már! Igen. - Mutatok valamit.
Nem állt szándékomban. Mondták, hogy ne.
- Igen. - Mert ha megmutatom, rájössz.
Volt régen egy tévésorozat, a This Is Your Life.
- Hű! - És ez az övé volt.
Ez itt Bette Davis az összes Oscar-jelölésével.
- Nahát! Köszönöm. - Nézd csak meg!
Ez a születésnapját mutatja.
Ez azt, amikor férjhez ment. Ekkor született a lánya.
- Igen. - Az övé volt, és gondoltam: „Jól van.
Akkor gyere csak!”
És át is jött!
A ma látott dolgok alátámasztják,
hogy még mindig itt van velünk.
- Ó, igen! - Itt van. Erős személyiség,
és tudja, hogy mit hagyott örökül, hogy nem felejtik el.
- Igen. - Ez fontos.
És hogy továbbra is tiszteletben tartjuk az emlékét.
Az az érdekes benne,
hogy ez a te dolgod.
- Igen. - Fura ezt mondani.
- Nem közös munka, a tiéd. - Igazad van.
- És ezáltal… - Ez egy áldás.
- Igen. - Velem van, ami…
Másra nem bízná ezt, csak rád.
- Ez igaz. - Ezt tudnod kell.
Az üzenete lényege, hogy jó úton haladsz.
A megfelelő emberek lesznek benne.
Sínen vagy, de erre szükséged volt.
- Nagyon hálás vagyok. - Nincs mit.
Te jóságos ég! Persze!
Még mindig nem tértem magamhoz.
- Micsoda megtiszteltetés. - Hálás vagyok.
- Tudtam. Nem tudtam, miért, de… - Igazad volt.
- Minket is meglepett. - Teljesen…
Voltak kételyeim.
- Persze. - Sok kételyem.
De te megerősítettél.
- Örülök. - Köszönöm.
Ez fantasztikus! Életem végéig
emlékezni fogok erre a napra. Ez különleges volt.
Később találkozunk!
Szia, Tyler!
- Köszönöm! - Sziasztok!
Te jó ég!
- Szóval… - Elképesztő!
A szeretteinkre és Tylerre,
- hogy ma együtt lehetünk. - Igen. Csirió!
Az összes híresség közül, aki átjött, Bette Davis a kedvencem.
Hiszem, hogy azért vagyok itt, mert valamit mondani akart nekem,
pusztán abból, ami történt.
- Na, mesélj! - Elmondjam, ki jött ma át?
- Bette Davis! Beszéljünk róla! - Na, ne!
- Alig várom. - Bette Davis jött ma át.
Ez őrület, Tyler.
6. FEJEZET AZ UTOLSÓ HÍVÁS
- Tudod, mi a fura? - Mi?
Tegnap a pszichomanteumban láttam egy nőt,
akinek jellegzetes anyajegye volt.
Egy kis szemölcs
- a felső ajkánál. - Igen, mondtad. Egek!
- Átjött hozzád tegnap. - Bette Davisnek a Baby Jane-ben
volt egy jellegzetes anyajegye az ajka felett.
- Hát nem durva? - De igen.
Őrület!
NEW ORLEANS LOUISIANA
- Jól van. - Jó lenne tudni, hol van…
Várj!
- Itt vannak a gombok! - Igen, ott van minden.
- Nagyon modern. - Várj!
Jó, akkor hátramenetbe kapcsolom.
- Jól van. - Meg kell tanulni.
- Minden kocsi más. - Menni fog.
Azt álmodtam, hogy élve elégek, de nem volt rossz.
Mármint te?
Igen. Mondtam is: „Basszus!”
Ez általában mit jelent…
Mint amikor a főnixmadár kikel a tűzből?
- Mindent felégetsz, aztán… - Igen.
- Kiemelkedsz a tűzből. - Igen.
Tudom, hogy sem neked, sem anyukádnak nem könnyű,
amit átéltek érzelmileg.
Lehet, hogy a tudatalattid így dolgozza ezt fel,
mert bizonyos értelemben búcsút mondtok,
azoknak, akikről azt hittétek, hogy az őseitek.
Igen. Hűha, ez mély volt.
De nagyon találó, mert tényleg erről lehet szó.
Érzel valamit?
- Semmi újat… - Mert a közelben vagyunk.
Hű, egy vonat!
Láttam útkereszteződéseket, elágazásokat.
- Egy raktár. - Tudom. Hol vagyunk?
Szerintem nem házban lesznek.
Ahhoz már igazi látnok kell, hogy kiderüljön, hová megyek.
Nos, a térképen ezt a helyet jelöli.
Értem. Jól van. Érdekes.
- Jó. - Nem tudom.
Jól van, menjünk erre! Ez az.
A megérzésemre hallgatok, hogy megtaláljam a helyet.
Már idejekorán elkezdődik a szeánsz.
Köszönöm, hogy ilyen jól viseled ezt a fura helyzetet.
Nyilván megbízom benned.
Nyilván.
- Sziasztok! Hogy vagytok! - Szia! Hogy vagy?
- Szia! Uramisten! - Hogy vagy?
- Jó látni. - Mindjárt elájulok.
Hogy vagy? Mi újság?
- Tényleg nagyon szeretlek. - Köszönöm.
Tényleg. Nagyon.
Ez normális reakció?
- Igen. - Én csak: „Helló, mizu?”
Ő meg…
Imádom!
Mi házasok vagyunk, és barátok.
Onnan ismerjük egymást, hogy mind mentősök vagyunk.
Jennifer és én mentőzünk. Casey a fodrászunk,
vagyis a fél csapat fodrásza.
Mielőtt belevágnánk, annyit elmondanék,
hogy bárki átjöhet.
Hoztatok tárgyakat?
- Én hoztam párat. - Király!
Egy kitűzőt. Képet ne?
Nem, képet nem.
Hadd fordítsam meg!
Remek, köszönöm.
A lényeg, hogy elkezdek rajzolni, és létrejön a kapcsolat.
Nemsokára megérintem a tárgyakat.
De előbb lássuk, hogy mi jön át először!
Egy pillanat!
Jól van.
Rendben.
Izgulok.
- Lenyűgöző! - Igen.
Jól van.
Sok mindent láttam idefelé jövet.
Ez gyakran megesik velem, és sokat segít.
Vagyis sok információ jön át.
Ez elég érdekes, hogy egyszerre három emberben olvasok.
Ma reggel, amikor felébredtem, olyasmit láttam, hogy:
„Hárman vannak? Vagy négyen?”
De lehet, hogy olyannak szól az üzenet, aki nincs is itt.
Aki szeretett volna itt lenni.
Vagy azt hitte, hogy itt lesz. Vagy szeretett volna, de nem tudott.
Ez nagyon erősen jött át idefelé.
- Tudom, ki lehet az. - Ezt észben tartjuk.
Folytatom tovább.
Létrejön a kapcsolat, és máris átjött valamit.
Rendben.
Ismertek olyan nőt a családotokban,
aki rákkal küzdött?
De nem olyan idősen, mint a legtöbb rákos beteg.
- Hű! - „Túl fiatal a rákhoz.”
- Ismertek ilyen személyt? - Az anyukám.
- Műtét során kivették a daganatát. - Kivették.
Hű!
Van egy…
Jól van.
Van egy dolog… Lássuk csak!
Azt érzem… A te családodban volt olyan,
akinek az agyával volt baj?
És már meghalt?
Haver, húzz el innen!
Valami idegrendszeri gond,
ami legtöbbször az agy károsodásával jár.
Ha valakinek szó szerint lyukak vannak az agyán,
vagy bármilyen szerkezeti sérülése.
Nem biokémiai dologról van szó.
Az egészen más dolog. De valami baj van az agyával.
Csak úgy ott van, és ezt nehéz feldolgozni.
Ha azt kérdezted volna, anyukám miben halt meg,
nem mondtam volna el, hogy rohama volt.
Én ápoltam az anyukámat, az egészsége hullámzó volt,
és eljutottunk arra a pontra, hogy én már nem tudtam gondját viselni.
A munkám során élet-halál kérdésében döntünk.
És amikor anyukámról volt szó,
kimondani, hogy…
Életem legnehezebb döntése volt.
- Köszönöm, hogy elmondtad. - Igen.
Látok néhány nem ennyire tragikus halált is.
Olyanokat, akik idősen hunytak el,
és nincs benne semmi drámai.
Van azonban valaki, aki idő előtt halt meg,
és igazán tragikus módon.
Határozottan azt érzem, hogy ez az illető
nem élt elég ideig.
És ez a személy… A valódi tragédia
a halálának az időpontjával kapcsolatos.
Amikor meghalt,
még előtte volt az egész élet,
és szép jövő várt rá.
Azt érzem, hogy az életem hirtelen véget ért.
Ahogy ez az egész átjön…
Most megfogom ezt a tárgyat, mert érzem, hogy ez fontos.
Próbálok rájönni, hogy mi ez. Majdnem idillinek érzem.
Tökéletesnek.
És csak ezt érzem, hogy… És ennek tudatában van,
de ez furcsa.
Ne áruljátok el,
de valamelyikőtök hozzátartozója idő előtt távozott?
- Igen. - Rendben.
Kérek egy percet.
Itt ez a sapka.
Ez biztos, hogy nem sapka, amit fogok.
De mégis egy sapkát látok. Fura.
- Én sapkát akartam hozni. - Tényleg? Kiét?
- Az övét. - Értem.
Beszéljünk a sapkáról!
Fura, hogy ezt tartom a kezemben, mert ez nem sapka.
Akkor folytatom, mert van egy…
Próbálok rájönni, ez mi lehet. Egy pillanat!
Ismertek valamilyen Wayne-t?
- Valaki? Wayne-t? - Igen.
Hogy kapcsolódik Wayne a fiatalon elhunyt személyhez?
- A nagybátyja. - A nagybátyja. Jó.
- A nagybácsi szeretett horgászni? - Igen, ő halász.
- Értem. - Ez őrület!
Mintha…
Fura.
Egy csomó járművet látok valamiért.
Nem tudom, miért.
Mikor egy elnök meghal, felvonul egy csomó autó.
Ilyen érzés jön át: „Tudom, hogy szerettek.
Amikor ilyen felvonulást látok.” És ez fontos a számára.
Kíváncsi lennék rá,
hogy ki volt ő neked? Hogy hívták?
Treynek hívták. Ő volt… Elnézést!
- Semmi baj. - Ne tartsd vissza!
Ő volt a férjem, és…
Volt egy kislányunk.
És négy héttel a születése után,
a férjem hazajött a munkából, minden normális volt.
Lefeküdtünk aludni,
és rohama volt az éjszaka közepén.
Rövidre fogva, bementünk a kórházba,
és az agyán elváltozást találtak.
Aztán kiderült, hogy agydaganata van, és három év kemoterápia következett.
Éreztem is vele kapcsolatban:
„Nem öltem meg magam.”
Nem ő tehetett róla, de most már másképp csinálná.
A férfiakat nehéz rávenni, hogy orvoshoz menjenek.
És ezt már az elején is mondtam Treynek.
Ha elment volna, több vizsgálatot végeztek volna,
és lehet, hogy akkor meggyógyíthatták volna.
Talán másképp alakult volna, de…
- Nem tudom. Ez csak… Igen. - Igen, te mindent megtettél.
A lányom azt mondta Trey halála után,
hogy érezte, hogy az apja álomba simogatja.
- Te is érzed a kezét? - Igen.
- Igen, a melegséget. Igen. - Akkor a lányom…
- Hároméves volt, de hittem neki. - Igen, persze.
Gyakran tapasztalom, hogy nem akarnak átjönni folyamatosan,
mert nem szeretnék a gyászunkat meghosszabbítani.
- Értem. - Van, hogy csak egyszer jönnek.
Hogy elmondják: „Jól vagyok.”
Vagy azt, hogy: „Veled vagyok.”
Néha előfordul, úgyhogy ez normális.
Látom rajta, hogy van humorérzéke.
- Igen. - Egy kicsit bolondos.
Ezt jó értelemben mondom. A lehető legjobb értelemben.
Látom, hogy sokat hülyéskedik.
És ismeritek az apavicceket?
Amik ilyenek: „Ez komoly? Ne már!”
- Ez tényleg ő. - Igen.
Jól van.
Egyfolytában egy órát látok,
és ez általában azt jelenti, hogy az illető várta a halált,
és amikor megkapta rá az engedélyt, akkor ment el.
És nem győzi hangsúlyozni,
hogy mennyire megérti, hogy ez milyen nehéz volt.
Mert egyrészről azt hallja: „Ne menj még, maradj!”
Másrészről meg: „Semmi baj. Mehetsz.”
Mivel engedélyt kapott, sokkal békésebben távozott.
Otthon körülálltuk,
és mondtam neki, hogy rendben.
- És utána meghalt. - Hű!
Ismertek valakit, aki olajjal foglalkozott,
fúrótoronyban, vagy hasonló?
Ezt is ki kell emelnem, mint utalást,
mert ez is furcsa.
- Stimmel? - Nem tudom.
- Van sok minden. - A francba! Bocs!
Semmi baj.
Semmi baj. Minden rendben.
Ki dolgozott az olajszakmában?
- A vőlegényem és az apukám is. - Értem.
A férjed nagyon örül
a magánéleted alakulásának, a vőlegényednek.
Hogy jól megy a sorod. Örül neki.
Még hosszú élet áll előtted.
Nem tudom eléggé hangsúlyozni,
hogy mennyi szeretet árad feléd,
és mennyire boldog a jövőd miatt.
Ez a legfontosabb üzenete.
- Szóval… - Ez sokat jelent nekem.
- Elhiszem. - Tényleg. Rengeteget.
Még egy dolog, amiről beszélnünk kell, a kocsis felvonulás.
Érdekesnek tűnt, és fontosnak.
Így kísértük Treyt az utolsó útjára.
Ő is mentős volt.
A temetésen több száz mentős jelen volt,
felsorakoztak, és még egyszer utoljára
szólították a jelvénye számát.
MENTŐ
Utolsó hívás a 617-esnek.
Az elmúlt hét évben bámulatos helytállást tanúsítottál
a családod és barátaid körében, és a munkában.
Nagyon fogsz hiányozni. És sosem feledünk!
John Dolan Thompson, a harmadik. Trey.
A műszak vége: 13:24
- Lényeges és fantasztikus volt. - Igen.
- Hű, micsoda búcsúztatás! Gyönyörű! - Igen.
Eddig is rajongtam értem, de most még jobban.
Köszönjük szépen.
NEW ORLEANS LOUISIANA
Most, hogy Theresa New Orleansben van, elviszem
fontos helyekre,
mert ő is a családunkhoz tartozik.
- Élvezni fogod. - Tudom. Micsoda emlék!
- Próbálok nem sírni. - Egek!
Semmi baj.
- Ez egy csodás, boldog nap. - Tudom.
Abból, amit Mary elmondott, ő még kicsi volt ahhoz,
hogy emlékezzen arra, hogyan tűnt el az anyukám.
Izgatottan várom, hogy lássam a régi lakhelyüket.
Ahol anyukámnak fel kellett volna nőnie.
Talán sikerül látnokként több információhoz jutnom.
Lehet, hogy túlzás, de ennél különösebb dolgok is történtek már.
Hűha!
Hol vagyunk?
Szeretnénk megtalálni a házat, ahol laktunk.
Értem.
Amikor anya találkozott apáddal.
- Értem. Jól van. Érdekes. - Szóval bemegyünk ide.
- A házba? - Igen.
Itt laktunk a fivéremmel.
Anya kétszer házasodott.
Az elsőnél 18 éves volt.
A férje elhagyta őt.
Aztán jött George és az én apám,
aki itt hagyott minket anyánkkal.
Anyám ebben a házban főzött,
és aznap találkozott Theresa apjával.
Joe-nak hívták.
Az utcán festett,
és anya süteményt sütött.
- És aztán így… - Nem csak sütit kaptatok.
Hanem számos megválaszolatlan kérdést is.
Megterhelő volt az Algiers Point-i házban lenni.
Sokféle benyomást érzek,
de nem tudom a helyükre tenni őket.
A vérrokonaim nem ebben a házban laknak.
Így nem tudom a helyükre tenni a benyomásaimat.
- Mit tudunk róla? - Anya túl volt két rossz házasságon.
Azt hitte, Joe el fogja venni.
- Igen. - Legalábbis ezt ígérte neki.
De nem jött össze, ugye?
Nem tudom, mi volt a szándéka,
de nem támogatta anyát, miután teherbe esett Theresával.
El tudjátok képzelni? Két gyerekkel, férj nélkül.
Terhesen.
Annyira szégyellte magát.
Theresa, drágám.
- Itt születtél. - Uramisten!
- Hű! - Itt vettek el anyánktól.
- Ez egy nő- és gyerekkórház volt. - Nahát!
- És… Igen. - Ez egy szülészet volt. Rendben.
És még nagyon régen, itt apácák dolgoztak.
Akkoriban sok gyereket adtak örökbe.
Stella mindig is vallásos volt.
Tyler elmondta, hogy ő mit gondol.
Hogy így verte át a sebezhető anyukákat.
Pontosan, mert mindig talált rá módot,
hogy bekerüljön az egyházközösségekbe,
és elnyerje mások szimpátiáját.
És Stella mindig úgy beszélt, mint egy hittantanár.
Hogy anya miként adta oda Theresát Stellának,
talán örök rejtély marad, de mi nem dobjuk el a rokonainkat.
Ez egy furcsa helyzet volt,
és még mindig az, mert még nincs vége.
Ez itt egy lezárt környék volt,
ez volt a Szent Tamás-lakónegyed.
- Akkor itt sokan laktak. Igen. - Szegénynegyed volt?
Igen, de lakónegyednek hívták.
Értem.
- Jól van. - Érdekes.
Ezt el szeretném mondani, Theresa.
- Ez itt a Saint Mary utca 601. - Igen.
- Te meg én itt találkoztunk. - Értem.
Először.
- Sosem felejtem el azt a gyönyörű lányt. - Istenem!
- Egy nap Stella beállított. - Igen.
Anyával ketten voltunk otthon. Úgy tízéves lehettem.
Akkor én pedig úgy öt lehettem.
Igen, és amikor bejött, nem sokat beszélgettek.
Furcsa látogatás volt,
és én nem tudtam, te ki vagy.
Nem ismertem azt a nőt, fogalmam sem volt.
- Megérezted a bajt. - Igen.
Anya sem volt boldog, felvitt téged az emeletre.
- És kicsinosított. - Igen.
Anyának volt egy beépített szekrénye.
Stella odament, és ellopta a gyerekkori képemet.
Ez is érdekes, hogy ellopta a képet.
Ezzel akarta bizonyítani, hogy ő szült engem,
mert testvérek vagyunk, hasonlítunk.
Valamiért ez állt az érdekében.
Mindig van egy hátsó szándéka.
- Alattomos egy nő. - Ez őrület!
Anya lejött az emeletről, fogta a kezedet.
A következő emlékem, hogy a hátsó ajtónál állunk.
Mintha búcsúzkodtunk volna.
Mi pedig így álltunk közben.
Talán anya azt akarta, hogy egyszer lássuk egymást.
Aztán azt mondta nekem: „Ő a kishúgod.”
Nehéz elfogadnom, hogy anyukám, Mary Baroni miért nem vett vissza.
Én meg csak néztem rá.
Tudni akartam, miért nem tartunk meg.
- Igen. - És azt mondta: „Nem lehet.”
És aztán leültünk.
- Igen. - És ő sírva fakadt.
És azt mondta: „Stella!”
És emlékszem rád, Theresa,
annyira erősen, és… Nem tudom megmagyarázni.
- Igen. - Ez súlyos.
- Igen, az. - Tyler, ez súlyos, mert…
- Nagy dolog. - Igen.
Semmi baj.
- Szerettem volna, ha büszke rám. - Semmi baj.
Tudom, hogy…
Hálás vagyok Mary néninek, hogy elvitt minket
ezekre a fontos helyszínekre.
De sajnos sok választ nem kaptunk.
Sok benyomás ért, de nem értettem őket,
nem tudom, mit jelentenek.
Lehet, hogy csak úgy kaphatok választ arra,
hogy Stella miért vitte el anyát,
ha olvasok Mary néniben,
és remélem, lesz rá alkalom.
- Örülök, hogy itt voltunk. - Igen, én is.
- Én is. - Csodálom az erődet.
- Mert ez nem könnyű helyzet. - Jól vagyok. Köszönöm.
Ez egy nagyon nehéz dolog.
Egyfelől jó érzés volt anyát és Mary nénit együtt látni,
ugyanakkor szomorú voltam,
mert mindkettejüknek sok mindent kell feldolgozniuk.
Érezni lehet a dolog súlyát.
Ez bonyolult ügy.
SANTA CLARITA-VÖLGY KALIFORNIA
Készen állsz a podcastre?
Igen, kíváncsi vagyok Keshára.
- A fejhallgatód. - Ide teszem.
- Vagy vegyem fel? - Igen.
Lássuk, mindenkit hallok-e!
Ott van Kesha a képernyőn.
- Kesha a képernyőn! - Helló!
A kép és hang rendben. Mehet!
KESHA ÉS A BIZARR DOLGOK
Minden nézőt üdvözlök!
Úgy izgulok, ideges vagyok.
Nagyon kíváncsi vagyok a következő vendégemre, Tyler Henryre!
- Köszönöm, hogy itt vagy velünk. - Nincs mit.
Ki nem hagytam volna. Örülök a lehetőségnek.
Hol is kezdjük? Én csak nagyon kíváncsi vagyok az adottságodra.
Az egész tízéves koromban kezdődött.
Tízévesen ez csak úgy megtörténik.
Nem gondolsz úgy rá, mint egy adottságra.
Úgyhogy eltelt egy kis idő, mire belerázódtam.
Még mindig tart ez a folyamat?
Persze. Ebben a pillanatban is van olyan,
amit veled kapcsolatban érzek.
De fontos kiemelni az egyensúlyt.
- Várj, érzel rólam valamit? - Egy dolgot elmondhatok.
- Nem akarlak leterhelni. - Jó, persze.
Mielőtt adásba kerültem,
láttam a nap és a hold szimbólumát.
A nap a születés, az élet jelképe nekem,
a hold pedig valaki halálát jelzi.
Ez egyfajta ellentét.
Ami érdekes, hogy nem tudom, anyukádnak van-e nővére.
- Valamiért… - Igen, van.
…a nagynénédet látom.
Volt egy érdekes utalás a nap és hold dologra.
Volt egy születésnap, és 24 órán belül valaki meghalt.
Mikor hunyt el a nagymamád?
Nem tudom. Nem gond…
Csak nyugodtan nézd meg!
- A párom ír az anyukámnak. - Nem gond.
Mert van egy érdekes utalás a nénikédre.
Mert amikor születésnapja van…
A nagymamád nem akarta, hogy az a nap szomorú legyen.
Azt érzem, hogy a születésnap és a halálának napja közel esik.
Ez komoly? A párom most mondja, hogy a nagyim december 7-én halt meg,
és a nénikém december 6-án született.
- Nem is emlékeztem rá. - Igen, ez érdekes.
Egy 24 órás perióduson belül történt
a születésnap és a halála.
Ez nagyon fura. Akkor ezért láttam a napot és a holdat.
Te jó ég!
Különös.
Ezt nevezem, Tyler!
Király!
Ez egy kellemes beszélgetés volt.
Hálásan köszönöm.
- Minden jót! Köszönöm. - Neked is. Szia!
Sikerült!
- Igen, remek volt. - Te jó ég! Ez jó volt.
Mary nagyon kedves. Ajándékokat hozott.
Kezdjük ezzel! Adott pár iratot, hogy mutassam meg.
- Hűha! Ez mind családi dolog. - Igen.
Ezek is aranyosak. Megmutatom neked.
Édesanyám parfümje.
Ez egy tényleg régi parfüm,
amit már láttam valahol.
Amikor megmutatta, mondtam is: „Ilyet már láttam.”
Már párszor megmostam a kezem, de még érzem az illatát.
- Igen, tényleg. - Jó illata van, nem?
Ez pedig itt egy rózsafüzér.
Ez egy nyaklánc, ilyet még nem láttam.
- Lenyűgöző. - Valaki neki készítette.
Igen. Nehéz végignézni.
Bár tudom, hogy jó, hogy ezek itt vannak, így kapcsolódhatsz hozzá.
Ez nem könnyű. És sajnállak,
bár nem tudom jól megfogalmazni,
és tudom, hogy azt mondtad, hogy jól vagy, de mégis sajnállak,
csak nem tudom kifejezni, miért. Az egész helyzet szomorú.
Nem ragadhatok le egyes dolgoknál.
Tudom, hogy mikor kell abbahagynom a beszélgetést Maryvel.
- Igen. - Szeretem Maryt.
De fizikailag teljesen kimerültem.
Nem akarok sírni. Nem szeretnék emiatt sírni.
A hajó elment, de nem baj. Jó, ha kiadod magadból,
- mert te olyan erős vagy. - Tudom.
- De át kell adnod magad az érzéseidnek. - Tudom.
Tudom, Tyler. Most inkább megyek, jó?
Jó.
- Szeretlek. Sajnálom. - Szeretlek.
Ez neked is megterhelő.
Elképzelni sem tudom, milyen neked. Csak…
Igen… Ez…
Megmosakszom.
- Aztán mehetünk. - Csak nyugodtan.
Anya szereti elrejteni a fájdalmát,
de vannak esetek, amikor át kell adnia magát az érzéseinek.
De általában elfojtja őket,
és nem néz velük szembe.
AZNAP ESTE…
Anya elment,
a stáb is elment.
Itt volt előttem ez a doboz, és gondoltam,
átnézem, és meg is tettem. Fogtam a rózsafüzért,
megnéztem a képet, meg mindent. A nyakamba akasztottam,
és sírva fakadtam,
mert annyira szomorú lettem.
Éreztem anyukámét és a saját fájdalmamat,
mert ez olyan valakié volt, akivel sosem találkozhattam.
Ő volt a nagymamám. Ha ő nem lett volna,
én sem lennék most itt,
és úgy érzem, hogy mindkettőnket megfosztottak ettől a kapcsolattól,
és most ez a doboz mindenünk, amink van.
És ez nem ő, csak a dolgai.
Van ebben valami fájdalmas.
Ennél közelebb sosem kerülök a nagymamámhoz.
Ez is jobb, mint a semmi, de…
A tárgyak nem helyettesítik a valódi személy jelenlétét.
Igen.
A dobozban van egy kép a dédnagymamámról.
Anya szerint jó, hogy van róla egy képünk,
de a képet nézni is fájdalmas volt,
mert azt éreztem, hogy miért nem…
avatkozott közbe, és tett valamit, hogy megakadályozza ezt?
Jó lenne tudni, mi történt a kórházban.
Igen, szerintem is.
Megpróbálhatok rajzolni, hátha átjön valami.
Nem könnyű érzelmileg távol tartani magam.
- Tudom. - De megpróbálom.
Látok pár dolgot, és ahogy belemélyedek,
próbálom távol tartani magam attól, amit látok.
Ha elárasztanak az érzelmek, túl elfogult leszek,
akkor a túlvilággal való kapcsolatom megszűnik.
Igen.
Fura egy családtagból olvasni,
de pontosan azt adom át, amit látok.
Elég erősen hiszek abban,
hogy a nagymamátoknak elég sok köze volt ahhoz,
ahogy a dolgok alakultak.
Nem tudatosan, persze…
- Nem rosszindulatból. - Az durva lenne, igen.
De ő azt akarta, hogy anyámnak jobb élete legyen.
És én azt látom…
Azt érzem, hogy elkéstem valamivel,
későn jöttem rá, hogy valami gond van.
Határozottan azt érzem, hogy anyukámat…
olyan módon szerezték meg, amit a te anyukád nem akart.
Igen.
Nincs rá bizonyítékunk, hogy a dédnagymamám tudott róla,
vagy segítette az adoptálást, de mégis valami okból,
a szívem mélyén érzem, hogy köze volt hozzá,
azt akarta, hogy anyának jobb sora legyen.
Igazából ez minden… A nagymamám…
Az egyetlen kapcsolatom vele ez a doboz. Ez minden.
Igen. És megérintetted őket?
- Igen. - Tényleg?
Egyedül voltam. És sírtam.
Nem éreztem és nem is láttam semmit.
Tudod, de… Ez egy fontos pillanat nekem.
Médiumként sok ember tárgyát fogtam már meg, hogy kapcsolódjak
a szeretteikhez.
Erre fogtam a saját tárgyamat, a nyakamba akasztottam…
és nem éreztem semmit.
- Hű! - Igen.
Most először azt éreztem… Nem is tudom.
Úgy éreztem, nem is vagyok médium.
Csak egy emberi lény.
Szomorú volt. Ezért sírtam.
Mert arra gondoltam: „Hűha, nem érzek semmit!
Csak szomorúságot, mint mindenki más.”
Mintha ez lenne a kriptonitod.
Igen.
Jó lenne, ha magamnak is úgy tudnék válaszokat adni, mint másnak.
Mintha az univerzum így tréfálna meg. Másokért meg tudom tenni,
de amikor nekem lenne rá szükségem, nem történik semmi.
Jó lenne, ha valaki átjönne, és elmondaná, mi történt,
de egy apró morzsát sem kapok.
Mert ez az ügy túl közel áll hozzám.
Ez most frusztrál téged?
Igen, nagyon.
Csak egy valakinek kéne átjönnie, hogy választ adjon.
Ezért is olyan fontos, hogy információforrásokat találjunk,
amik alátámasztják a sejtéseinket.
Próbálok rájönni, hogy miként áll össze a kép egésszé.
ATLANTA GEORGIA ÁLLAM
Mi a különbség a babona és kényszeresség között?
- Szerintem a kettő ugyanaz. - Igen, babonának tűnik.
Igen, teljesen ugyanaz.
Nem tartom magamat babonásnak.
Csak „bonásnak.”
Csak viccelek. Hülye vagyok.
Én félig az vagyok.
Igen, médium módra.
Gyönyörű a kilátás.
Ideges vagyok. Jólesne egy ital.
- Ez a te bajod. - Tudom, hogy utálod.
Igen. Ez a te bajod.
De tényleg jólesne. Istenem!
Remegek.
Igen, én is ideges vagyok.
Az utóbbi pár évben
elmondtam magamról valamit, de úgy érzem, már tudtál róla.
Boldog vagyok, hogy büszke vagy arra,
amit csinálok.
Sokat jelent a támogatásod.
Vannak emberek, akik közel álltak hozzám, és meghaltak.
Szeretném tudni, hogy ők is büszkék-e rám. Vagy mi van, ha nem…
Akkor ők továbbra is kételkednek.
- Megérkeztünk. - Remek.
Ez egy szűk kis…
Igen, nagyon szűk.
- Ő is ezt mondta. Ez borzalmas. - Te jó ég, Heather!
Istenem!
De szép!
- Helló! Hogy vagytok? - Szia!
- Köszönöm a meghívást. - Mi is, hogy eljöttél.
- De klassz! Gyönyörű a kilátás. - Igen, lenyűgöző.
Igen.
Itt van a jegyzetfüzetem, és a szeánsz során
firkálgatni fogok.
- Rendben. - Már látok valamit.
- Ami sokat segít. - Rendben.
Hoztatok tárgyakat?
- Igen. - Én nem.
Ezek itt érmék.
Klassz! Tedd csak le oda!
- És még ezt is. - Ó, nagyszerű!
Elkezdem rajzolni, és mindent átadok, ami átjön.
Nem csak egy személy jön át.
Nem csak a tárgyak gazdái, hanem mások is.
Az az érdekes benne,
hogy jól szórakoznak azon, hogy itt vagytok,
és hogy itt ültök.
Örülnek nektek, de nem tudom, hogy izgultatok-e,
aggódtatok-e, de ők most örülnek nektek.
Ezt ki kell emelnem.
A családotok és ismerőseitek körében
számos ember igen idős korában hunyt el,
és ez rendjén is van, nem nagy ügy. De van néhány,
pontosabban két személy, aki idő előtt halt meg.
Jól van.
A kettő közül az idősebbik halála érdekesebb,
mint a fiatalabbé. Jól van.
Ez a férfi középkorú volt, amikor elhunyt.
Igen, egy férfit látok.
Ismertek olyat, aki középkorú volt?
- Igen. - Jó, mert ez fontosnak tűnik.
Nos, az a helyzet…
Valaki elég nehéz érzelmi helyzetbe került,
mielőtt elhunyt, a családban történt változás miatt.
- Ezt el kell magyaráznom, mert… - Borsózik a hátam.
Mintha valaki szakított volna,
gyerekfelügyeletért harcol, nehéz időket él meg,
aztán pedig meghal. Ez az érzés jön át.
- Nagyon tisztán. Stimmel? - Igen.
Ez fontosnak tűnik. Kiről lenne szó?
Mindent tudni szeretnétek?
A feliratot fordította: Latkóczi Barbara