SERIÁL NETFLIX
- Vidím jméno Ruth. - Ano.
- Znáte nějakou Ruth? - Ano.
- Jste velmi mladý. - Ano.
Možná to nepoznáte. Ale tohle je ona.
- Cože? - Ano.
To snad ne!
Bette Davisová.
Vždycky jsem ji měl radši než Joan Crawfordovou.
Veřejně říkám, že jsem ji měl radši.
A přivedla mě k vám.
Jo.
Pracovala jsem pro ni deset let do její smrti.
Když dostala rakovinu, všechno se změnilo.
Měla rakovinu a mrtvici.
Ale odcházela s veškerou slávou.
- Rozhodně. - Jo.
Byla úžasná. A pořád je.
- Vždycky jsem… - Jo, pořád je.
Zkuste mi naznačit, jak s tím souvisí Ruth.
Celé jméno Bette Davisové je Ruth Elizabeth Davisová,
- Jasně. - Teď vám něco ukážu.
Nechtěla jsem, zakázal mi to.
- Jo. - Protože bych vám to celé prozradila.
Před lety se vysílal pořad Tohle je váš život.
A tohle bylo její.
To je Bette Davisová se svými nominacemi na Oscara.
- Děkuju. - Můžete se podívat.
Ano, to je její datum narození.
Tady se vdala. Tady se jí narodila B. D.
- Aha. - Tohle bylo její. A já si řekla:
„Tak se ukaž.“
A taky že přišla.
To, co se mi dnes ukázalo, potvrzuje,
že pořád existuje.
- Rozhodně. - Její silná osobnost je tu s námi.
Ale poukazuje na svůj odkaz a na to, jak se na ni vzpomíná.
- Ano. - Velmi silně.
A jak se o její odkaz budeme do budoucna starat.
Je to zajímavé, protože to bude plně vaše odpovědnost.
- Ano. - Asi to zní podivně.
- Jen vaše. Žádná týmová práce. - Je to tak.
- A tím… - Dává mi požehnání.
- Ano. - Je se mnou.
Jste jediná, komu by to svěřila.
- To je pravda. - Musíte to vědět.
Interpretuji to tak, že jste na správné cestě.
Zapojí se do toho správní lidé.
Důležité je, že se to povede.
- Nevím, jak poděkovat. - Není vůbec zač.
Nemáte vůbec zač.
Pořád jsem v šoku. Úžasný.
- Bylo mi ctí. - Jsem vám moc vděčná.
- Nevím jak, ale tušila jsem to. - Byl jste přesný.
- Proto nás to šokovalo. - Byl jste…
Měla jsem pochybnosti.
- Jistě. - Velké pochybnosti.
A vy jste mi dal ujištění.
- To jsem rád. - Děkuju.
Úžasné. Dnešní den si s sebou ponesu
až do konce života. Je to výjimečný zážitek.
Mějte se krásně.
Nashle, Tylere.
- Díky. - Nashle.
Panebože!
- Tak… - Senzační.
Na naše bližní a Tylera za to,
- že nás k nim přivedl. - Jistě. Na zdraví.
Ze všech setkání s hvězdami je Bette Davisová ta nejoblíbenější.
Věřím, že mi chtěla něco říct, a proto mě sem přivolala.
A přesně to se stalo.
- Tak povídej! - Chceš vědět, kdo se ozval?
- Bette Davisová! Ještě to probereme. - To snad ne.
- Nemůžu se dočkat. - Přišla Bette Davisová.
To je šílený, Tylere.
- Víš, co je zvláštní? - Co?
Včera v psychomanteu jsem měl vizi
ženy s výrazným znaménkem.
Nebo s velkou pihou.
- Nad horním rtem. - Ano, to jsi řekl.
- To snad ne. Zjevila se ti už včera. - Ve filmu Baby Jane
měla Bette Davisová na tváři výrazné znaménko.
- Není to šílený? - Jo.
Neskutečný.
- Fajn. - Teď musím zjistit, kde…
Počkej.
- Jsou tam tlačítka! - Je tam všechno.
- Špičková technika. - Počkej.
Dobře, couvnu.
- Fajn. - Musíš si na to zvyknout.
- Každé auto je jiné. - Už to skoro umíš.
Zdálo se mi, že zaživa hořím, a bylo to příjemné.
- Cože? - Jo. Říkala jsem si: „No sakra.“
Co to obvykle znamená?
Může to být obraz fénixe vstávajícího z popela.
- Všechno spálíš a… - Jo.
- A povstaneš z popela. - Jo.
V tobě i v tvojí mámě se teď určitě
mele spousta emocí.
Vaše podvědomí se tak teď možná vyrovnává s tím,
jak si postupně uvědomujete,
že se musíte vzdát své rodinné minulosti.
Jo. Ty jsi ale filosof.
Zajímavá myšlenka. Mohlo by to tak být.
Cítíš něco nového?
- Zatím ne… - Když jsme tak blízko.
To je vlak.
Zjevil se mi obraz křižovatek.
- Sklad. - Já vím. Kde jsme?
Nejspíš nejdeš k nikomu domů.
Opravdový jasnovidec by věděl, kam má jít.
Mapa ukazuje tady sem.
Jasně. Zajímavý.
- Fajn. - Já ti nevím.
Půjdeme tudy.
Při hledání cesty se musím spolehnout na svoji intuici.
Seance tak svým způsobem začíná dřív.
Oceňuju, že do toho jdeš se mnou.
Očividně ti fakt důvěřuju.
To vidím.
- Dobrý den, zdravím vás. - Dobrý den, jak se máte?
- Panebože. - Jak se máte?
- Rád vás poznávám. - Mě asi klepne.
Jak se máte?
- Já vás naprosto zbožňuju. - Díky.
Myslím to naprosto vážně.
Je to normální reakce?
- Ale jo. - Já jen pozdravila.
Kdežto ona je úplně…
To je výborný.
My jsme manželky a my jsme přítelkyně.
Známe se ze stanice záchranné služby.
Jennifer a já jsme záchranářky. Casey se stará o vlasy nám
a přibližně půlce stanice.
Než začneme, řeknu snad jen to,
že ozvat se může kdokoliv.
Máte nějaké předměty?
- Já něco přinesla. - Skvěle.
Odznak. Žádné fotky.
Ano, fotky ne.
Otočím to.
Výborně, díky.
Začnu si kreslit a postupně se napojovat.
Potom na chvilku podržím váš předmět.
Napřed chci vidět, co samo přijde.
Minutku.
Dobře.
Jsem nervózní.
- Mě to fascinuje. - Jo.
Fajn.
Hodně věcí jsem cítil už na cestě.
To se stává často a přijde to vhod.
Znamená to, že máme hodně informací.
Baví mě, že tu mám tři lidi najednou.
Ráno po probuzení mi něco říkalo:
„Budou tří? Nebo čtyři?“
Ale možná mám vzkaz pro někoho, kdo tu teď fyzicky není.
A jen vyjádřil přání tu být.
Nebo tu chtěl nebo měl být, a nemůže.
To jsem po cestě cítil velmi zřetelně.
- Vím, kdo to je. - Nezapomeňte to.
Zatím budu pokračovat.
Začnu se napojovat. Něco už se objevuje.
Dobře.
Znáte v rámci své rodiny ženu,
která se potýkala s rakovinou?
Ale ne ve věku, kdy to bývá běžné.
Dotyčná byla spíš na rakovinu moc mladá.
- Víte o někom takovém? - Moje máma.
- Nechala si ji chirurgicky odstranit. - Aha.
Dále…
Dobrá.
Cítím něco…
Víte o někom v rodině,
kdo měl potíže s mozkem
a už zemřel?
To snad nemyslíte vážně.
Prvky jako neurofeedback
vždycky poukazují na mozek potýkající se s poškozením.
Takže někdo měl doslova díru v mozku
nebo poškozenou jeho strukturu.
Nemyslím biochemické poškození.
Tohle je něco jiného. Přímé poškození.
Je teď tady. A je to velký nápor.
Kdybyste se zeptal, jak zemřela moje máma,
asi bych neřekla, že měla záchvaty.
Starala jsem se o ni. Měla zdraví jako na houpačce
a nakonec už jsem péči o ni nezvládala.
V mé profesi rozhoduji o životě a smrti.
Ale když došlo na mámu
a musela jsem…
Bylo to nejtěžší rozhodnutí mého života.
- Díky, že jste nám to pověděla. - Jo.
Objevilo se mi pár běžných úmrtí.
Tedy lidé, co zemřeli ve vysokém věku
za vcelku běžných okolností.
Ale jedno úmrtí na mě působí předčasně
a velmi tragicky.
Podle mě se jedná o někoho,
kdo neprožil plnohodnotný život.
Časové okolnosti jeho smrti
jsou velmi tragické.
Dotyčný tedy zemřel
a teď zmiňuje život,
který měl před sebou, a co ho čekalo v budoucnosti.
Jako by něčí život náhle vyhasnul.
V té souvislosti
mě přitahuje tento předmět, tak ho chvíli podržím.
Zkouším zjistit, o co jde. Cítím idylickou situaci.
Dokonalou.
Dotyčný si to uvědomuje,
ale je to zvláštní.
Aniž byste říkaly podrobnosti,
vybavuje se vám někdo, kdo zemřel předčasně?
- Ano. - Dobře.
Dejte mi chvilku.
Mám tady klobouk.
ale tohle fakt nevypadá jako klobouk.
Přesto vidím klobouk. Zvláštní.
- Chtěla jsem jeden přinést. - A čí?
- Jeho. - Aha.
Pořád mě napadá klobouk,
ale žádný jsem přece v ruce nedržel.
Budu pokračovat.
Zkouším zjistit, jakou to má souvislost.
Znáte nějakého Waynea?
- Nějaký Wayne? - Ano.
Jak souvisí s tím předčasně zemřelým mužem?
- Je to jeho strýc. - Tak strýc.
- Ten strýc rád rybařil? - Ano, je rybář.
- Dobrá. - To je šílený.
Mám pocit…
Zvláštní.
Ukázal mi několik řad automobilů.
Nevím proč.
Připomíná to kolonu aut po úmrtí prezidenta.
Jako by říkal: „Když jsem to viděl,
cítil jsem, že jste mě měli rádi.“ A hodně to pro něj znamenalo.
A teď jsem zvědavý,
v jakém je k vám vztahu, jak se jmenuje?
Jmenoval se Trey. Promiňte…
- To nic. - Pusť to ven.
Byl to můj manžel a…
Měli jsme holčičku.
Jednou čtyři týdny po jejím narození
přišel domů z práce a všechno bylo jako obvykle.
Šli jsme spát
a on dostal v noci záchvat.
Jeli jsme do nemocnice,
kde mu našli mozkovou lézi.
Následovaly tři roky ozařování a chemoterapie mozkového nádoru.
Cítil jsem něco jako:
„Nezabil jsem se.“
Ale něco by asi býval udělal jinak.
Dostat chlapa k doktorovi je těžký.
Říkala jsem to od začátku.
Kdyby býval šel na prohlídku, mohly se udělat testy,
mohl se o tom dozvědět včas.
Možná by to pak bylo všechno jinak, ale…
- Nevím. - Udělala jste, co jste mohla.
Když Trey zemřel, dcera mi řekla,
jak ji před spaním drbe na zádech.
- Je možné cítit jeho dotek? - Ano.
- Rozhodně. Dotek, teplo, ano. - Takže ona…
- Byly jí tři roky, ale věřím jí. - Určitě.
Často se stává, že nás nechtějí navštěvovat opakovaně,
aby nám nepřitížili v našem zármutku.
- Aha. - Někdy nás navštíví jen jednou.
Aby nás ujistili, že jsou v pořádku a že tu jsou s námi.
To se stává, není to neobvyklé.
Zdá se mi, že má smysl pro humor.
- To jo. - Přihlouplý smyl pro humor.
Myslím to dobře, myslím to laskavě.
Jako by někdy schválně dělal pitomosti.
Znáte ty taťkovský vtípky?
Kdy nemůžete věřit vlastním uším.
- To byl přesně on. - Jo.
Tak dobrá.
Ukazuje mi hodiny. To znamená,
že oddaloval moment svého odchodu,
a jakmile měl svolení, mohl odejít.
A velmi zdůrazňuje,
že chápe, jak to bylo hrozně obtížné.
Jako by mu jeden hlas říkal: „Zůstaň tu.“
A druhý: „To nic, můžeš odejít.“
Díky tomu svolení mohl nakonec odejít v míru.
Shromáždili jsme se u něj doma
a řekla jsem mu, že může odejít.
A v ten moment zemřel.
Znáte někoho, kdo nějak pracoval s ropou
nebo na těžařské věži?
Něco mě nutí to zmínit,
to totiž zní zvláštně.
- Pokud se nepletu. - Nevím.
- Je toho hodně. - Do prdele! Promiňte.
To nic.
To je v pořádku.
Kdo pracoval s ropou?
- Můj současný snoubenec a taky můj táta. - Jasně.
Vyjadřuje spoustu radosti
v souvislosti s vaším osobním životem.
Čeká vás hodně radosti, dobré vyhlídky.
Máte toho tolik před sebou.
Ve vašem případě musím zdůraznit,
že vás čeká hodně lásky
a on vaši budoucnost vidí nadějně.
To je to nejsilnější poselství.
- Takže… - Moc to pro mě znamená.
- Jistě. - Strašně moc.
Ale chtěl jsem probrat ten obraz kolony aut.
Zdá se, že to pro něj bylo významné.
To byl průvod na Treyův pohřeb.
Trey byl taky záchranář.
Na hřbitov přišly stovky záchranářů,
aby ho doprovodili při posledním výjezdu.
Tam symbolicky odevzdá svoje číslo.
Poslední výjezd pro číslo 6-1-7.
Během sedmi let jsi prokazoval laskavou oddanost
rodině, přátelům i obyvatelům East Baton Rouge.
Budeš nám moc chybět, ale nezmizíš z našich vzpomínek.
John Dolan Tompson III., Trey.
Jeho služba skončila v 13:24.
- Byla to obrovská a nádherá událost. - Ano.
- Překrásné rozloučení. - To ano.
Měla jsem vás ráda už dřív, a teď mám ještě víc.
Moc díky.
Theresa je zase v New Orleans
a chci jí ukázat místa spojená s naší rodinou,
protože patří i k ní.
- Bude se ti to líbit. - Bude to hezká vzpomínka.
- Pokusím se nebrečet. - Panebože.
To nic.
- Je krásný, radostný den. - Já vím.
Od Mary vím, že byla příliš malá,
než aby si pamatovala okolnosti mámina odchodu.
Těším se na procházku jejich starou čtvrtí.
Tou, kde měla být máma doma.
Možná se napojím na něco, co nám dá nějaké odpovědi.
Nedoufám v to, ale stávají se různé věci.
Co teď děláme?
Hledáme dům, kde jsme bydleli.
Aha.
Kde se tvoje máma seznámila s tvým tátou.
- Aha. Zajímavý. - Půjdeme tudy.
- Jdeme dovnitř? - Ano.
Bydlela jsem tu jako malá s bratrem.
Máma se dvakrát vdala.
Poprvé jí bylo 18.
Její první muž ji opustil.
Potom si vzala mého a Georgova otce.
Ten ji s námi nechal samotnou.
Máma tady jednou vařila
a ten den potkala Theresina otce.
Jmenoval se Joe.
Chodil sem do ulice malovat
a máma pekla sušenky.
A pak dostal víc než sušenky.
Jo, Spoustu nezodpovězených otázek.
Jako by na mě v tomhle domě všechno padalo.
Mám tady spoustu vjemů,
ale bez kontextu je nedokážu zařadit.
Nebydlí tam nikdo z mé biologické rodiny.
A kvůli tomu ty vjemy nedokážu nijk identifikovat.
- Co o něm víme? - Měla za sebou dvě nepovedená manželství.
Myslela si, že si ji Joe vezme.
- Jasně. - Řekl jí, že si ji vezme.
Ale to se asi nestalo.
Nevím, jaké měl úmysly,
ale rozhodně mezi ně nepatřilo živit mámu, když otěhotněla s Theresou.
Představte si to. Dvě děti, bez manžela.
Těhotná.
Byla to obrovská hanba.
Thereso, zlato.
- Tady ses narodila. - Bože.
Tady tě mámě vzali.
V nemocnici pro matku a dítě.
- Aha. - Byla to nemocnice pro ženy s dětmi.
Tehdy tam nejspíš působily jeptišky.
Hodně dětí se tehdy dávalo do adopce.
A Stella byla nábožensky založená.
Tyler se mi svěřil, co si o to myslí.
Měla přístup ke zranitelným matkám.
Vždycky se dokázala vloudit
do různých církví
a vynucovat si soucit.
Kdybyste ji slyšeli mluvit, byla jako učitelka nedělní školy.
Jak máma potkala Stellu a jak Stella získala Theresu
je sice záhada, ale člověk se přece jen tak nevzdá dítěte.
Byla to hrozná situace
a pořád je, protože zůstává nevyřešená.
Celá tahle oblast byla uzavřená,
byl tu bytový areál svatého Tomáše.
- Takže tady se bydlelo. - Ubytovny pro nízkopříjmové?
Ano, říkali tomu sociální bydlení.
Sociální bydlení.
- Aha. - Zajímavé.
Tohle jsem ti chtěla ukázat, Thereso.
- Ulice Saint Mary číslo 601. - Aha.
- Tady jsme se potkaly. - Jasně.
Poprvé.
- A nikdy jsem na tu holčičku nezapomněla. - Bože.
- Jednoho dne sem přišla Stella. - Jo.
Doma jsem byla jen já s mámou. Bylo mi asi deset.
Takže mně mohlo být asi pět.
Ano. A když přišla, moc se toho nenamluvilo.
Zvláštní návštěva.
Já nevěděla, kdo jsi
ani kdo je ta ženská.
- A něco se ti nezdálo. - Jo.
Máma vypadala nešťastně a vzala tě nahoru.
- Hezky tě upravila. - Jasně.
Měla tam komoru na různé věci.
Stella z ní ukradla moji fotku.
To je další věc. Ukradla tvoji fotku jako miminka.
Potřebovala ji, aby podpořila svůj nárok na mě.
Jako sestry jsme si byly podobné.
Stella to nedělala jen tak.
Vždycky měla vedlejší úmysly.
- Byla děsně lstivá. - Šílený.
Máma přišla dolů a držela tě za ruku.
Pak už si jen pamatuju, jak stojíme u zadních dveří.
Jako bychom se loučily.
A stály jsme takhle.
Máma si možná přála, abychom se poznaly.
U dveří mi řekla: „To je tvoje sestřička.“
Nechápu, proč si mě máma, Mary Baroniová, nemohla vzít zpátky.
Dívala jsem se na ni.
Chtěla jsem vědět, proč k nám nejdeš.
- Jasně. - Řekla, že to nejde.
Posadily jsme se.
- Jasně. - A začala brečet.
A pak řekla: „Stella.“
Pamatuju si tě toho dne, Thereso,
naprosto zřetelně, a nedokážu to vysvětlit.
- Jasně. - Je těžké.
- Ano, je. - Tylere. Je to těžké, protože…
- Prostě těžké. - Jo.
To nic.
- Chtěla jsem, aby na mě byl pyšný. - To nic.
Vím, že to je…
Jsem rád, že nám teta Mary ukázala New Orleans
a všechna ta důležitá místa,
ale hodně odpovědí nám pořád chybí.
Zjevuje se mi spousta obrazů, ale netuším,
co znamenají.
Možné je, že jediný způsob, jak zjistit,
jak Stella mámu získala,
je udělat seanci s tetou Mary.
Snad se naskytne příležitost.
- Jsem rád, že jsme se sem vydali. - Já taky.
- Obdivuju tvoji sílu.
- Musí to být obrovský nápor. - Jde to, díky.
Byla to tak emočně nabitá situace,
že vidět je spolu bylo zároveň povzbudivé,
ale i hořkosladké, protože bylo jasné,
že se s tím obě teprve musí vyrovnat,
Působilo to tísnivě.
Je to komplikované.
ÚDOLÍ SANTA CLARITA, KALIFORNIE
Jsi připravený na podcast?
Jo, těším se na Keshu.
- Sluchátka. - Super, dám je sem.
- Mám si je nasadit? - To půjde.
Uvidíme, jestli tě slyším.
Kesha už je vidět.
- Je tady Kesha! - Ahoj.
Obraz i zvuk jedou, můžeme.
Vítejte u podcastu Kesha a strašidla.
Hrozně se těším a jsem nervózní.
Mám úplně všechny pocity na světě, protože tu dnes s námi je Tyler Henry.
- Díky, žes přijal pozvání. - Moc rád.
Nenechal bych si to ujít. Moc se těším.
Kde vůbec začít? Tvůj dar mě strašně zajímá.
Začalo to, když mi bylo deset let.
A prostě se to stane.
Nevnímáš to jako zvláštní schopnost.
A tak mi trvalo, než jsem si s tím věděl rady.
A teď už si víš rady?
Jasně. I v téhle chvíli mi od tebe
přicházejí různé vjemy.
Ale důležitá je rovnováha.
- A řekneš mi něco z toho? - Povím ti jednu věc.
- Nechci tě zahltit. - Jasně.
Než jsem se připojil,
viděl jsem svůj symbol slunce a měsíce.
Slunce mi vždycky symbolizuje narození, život
a měsíc symbolizuje odchod, smrt.
Je tam tahle dichotomie.
Nevím, jestli má tvoje matka sestru.
- Ta osoba by nejspíš… - To má.
…byla tvoje teta.
Zajímavé v souvislosti se sluncem a měsícem bylo,
že se vyskytly 24 hodin od sebe. Datum narození a smrti.
Kdy zemřela tvoje babička?
Nevím. Můžu se…
Jasně, podívej se.
- Můj přítel píše mojí mámě. - Jasně.
K tvojí tetě se vztahuje něco zajímavého.
Kdykoliv měla narozeniny…
Tvoje babička nechtěla, aby se ten den truchlilo.
Jako by se narozeniny a datum úmrtí vyskytly vedle sebe.
Moment. Přítel mi potvrdil, že babička zemřela 7. prosince
a teta se narodila 6. prosince.
- To jsem si nepamatovala. - Zajímavé.
Takže mezi narozením a smrtí
bylo nanejvýš 24 hodin.
Zvláštní. Proto jsem asi viděl slunce a měsíc.
Panebože.
To je divný.
To je senzace, Tylere.
Jo, je to úžasný.
Úžasně jsem si popovídala.
Jsem opravdu moc rád.
- Měj se krásně, díky. - Ahoj.
A hotovo.
- To bylo super. - Jo, paráda.
Mary je tak milá. Přinesla nějaké dárky.
Začneme tady. Přinesla ti nějaké dokumenty.
- Rodinné záležitosti. - Jo.
Pár milých drobností. Podívej na tohle.
Mámin parfém.
Hodně starý parfém,
který odněkud znám.
Když ho ukázala, říkala jsem si, že jsem tu lahvičku už viděla.
Ruce mi i po několika umytích krásně voní.
- To jo. - Voní krásně, co?
Tohle není obyčejný růženec.
Je to celý náhrdelnk, to vidím poprvé.
- Pozoruhodný. - Někdo ho asi mámě vyrobil.
Jo. Asi se na to nedívá snadno.
Já vím. Je hezké, mít pocit blízkosti.
Je toho tolik. Moc s tebou soucítím,
ani to nedokážu vyjádřit.
Vím, že říkáš, že ti nic není, ale je mi tě líto
a nevím, jak to vlastně říct. Je to hrozně smutný.
Nemůžu se na to moc upnout.
Poznám, kdy nastane čas, abych s Mary přestala mluvit.
- Jo. - Mám ji moc ráda.
Ale teď se cítím úplně vysátá.
Nechci plakat. Hlavně žádný slzy.
To už se nepodaří. Nebraň se tomu.
- Jsi hrozně silná. - Já vím.
- Ale nesnaž se vzdorovat svým pocitům. - Já vím.
Já vím, Tylere. Už chci jít.
Jo.
- Mám tě ráda. Promiň. - Já taky.
Tebe to taky vyčerpává.
Ani si neumím představit, co prožíváš.
Jo, je to…
Půjdu se připravit.
- A pak budeme moct jít. - Jasně, nespěchej.
Máma se umí od věcí oprostit
a někdy nemá na výběr a musí se se svými pocity poprat.
Ale obecně je prostě umí odložit do krabice
a neotevírat ji.
POZDĚJI TOHO VEČERA…
Máma odešla,
štáb byl pryč,
přede mnou ležela krabice
a já si řekl, že se do ní podívám. Vzal jsem růženec,
díval jsem se na fotky, dal si ho kolem krku
a začal jsem bulet,
protože mě to přemohlo.
Cítil jsem máminu bolest. Trápilo mě,
že jsem tu ženu nikdy nepoznal.
Byla moje babička. Nebýt jí,
nemohl bych tu být,
a někdo nás oba o tu blízkost obral
a teď nám zbyla jenom krabice.
Nebyla to ona. Jenom její věci.
Bylo to bolestný pocit.
Blíž už babičku nikdy nepoznám.
Lepší je mít něco než nic, ale…
věci nezaplní prázdnotu, co po ní zbyla.
Jo.
V krabici je fotka prababičky.
Máma řekla, že je hezké mít její fotku,
ale že není lehké se na ni dívat
a neptat se, jak mohla…
jaktože nezabránila tomu, co se stalo?
Chtěla bych vědět, co se v nemocnici odehrálo.
Já taky.
Začnu kreslit a uvidím, co se ukáže.
Je moc těžké držet si od toho odstup.
- Já vím. - Ale zkusím to.
Rozhodně něco začínám cítit, a čím hlouběji se tam nořím,
tím víc se snažím od toho emocionálně oprostit.
Když mě něco rozruší a nedokážu si zachovat odstup,
moje spojení s druhou stranou se naruší.
Už to mám.
Zvláštní, číst vlastní rodinu,
ale řeknu jen to, co vidím.
Zdá se mi celkem jasné,
že babička se nějak podílela na tom,
jak to celé dopadlo.
Možná ne vědomě.
- To by bylo špatný. - Bylo by to zlý, jo.
Chtěla ale pomoct dát mámě lepší život.
A cítím z toho…
Pocit, že když si uvědomím, že je něco špatně,
už je stejně pozdě.
Mám dojem, že vaše matka se mojí mámy…
vzdala za okolností, které nezamýšlela.
Jo.
Nemáme jasný důkaz o tom, že moje prababička
adopci nějak zprostředkovala,
ale hluboko uvnitř vím, že se vědomě snažila
dát mámě lepší život.
A to je všechno.
To jediné, co mě s babičkou spojuje, je teď tady uvnitř krabice.
Zkusil sis něco z toho podržet?
- Jo. - A co?
Chvilku jsem si pobrečel.
Neměl jsem žádné vidění.
Byla to pro mě trochu lekce.
Jako médium jsem zvyklý se dotýkat předmětů cizích lidí
a mluvit s jejich blízkými.
A teď jsem si vzal svůj předmět a dal si ho kolem krku.
A necítil jsem nic.
Jo.
Poprvé se stalo…
Jako bych vůbec nebyl médium.
Byl jsem jenom člověk.
A to byla lekce. Proto jsem brečel.
Říkal jsem si: „Vůbec nic z toho necítím.
Jenom smutek. Jako každý normální člověk.“
Je to takový tvůj kryptonit.
Jo.
Odpovědi, které dávám jiným, jsem zoufale chtěl dát i sobě.
Jako kdyby si ze mě vesmír vystřelil. Dokážu to dát jiným,
ale když to sám nejvíc potřebuju, nic se nestane.
Rád bych, aby se alespoň potvrdilo, že se to stalo,
ale nic takového jsem necítil.
Nedokážu prostě vystoupit sám ze sebe.
Cítíš frustraci?
Jo, je to frustrující.
Stačilo by, aby se ozvala jediná osoba.
Ale proto jsme se museli vydat na cestu hledat zdroje,
které nám potvrdí, co zatím jen tušíme.
Zatím se pořád snažím poskládat si to dohromady.
Jaký je podle tebe rozdíl mezi pověrčivostí a obsedantní poruchou?
- Podle mě to je totéž. - Jo, je to asi pověrčivost.
Je to rozhodně totéž.
Myslím, že pověrčivej nejsem.
Spíš jen trochu věrčivej.
Kecám. To byla hloupost.
Já jsem polověrčivá.
Jo, středně věrčivá.
Je tady krásně.
Začínám být nervózní. Dala bych si panáka.
- Tvůj problém. - Vím, že to nesnášíš.
To je tvůj problém.
Fakt bych si ho dal.
Třesu se.
Jo, mám nervy na pochodu.
Před pár lety
jsem ti o sobě řekl něco, co už jsi asi věděla.
Jsem moc rád, že jsi hrdá na to,
kde teď jsem.
Tvoje podpora pro mě moc znamená.
Přišel jsem o někoho blízkého
a chci vědět, že je na mě taky pyšný. Nebo není.
Nemůžu na to přestat myslet.
- Tady to je. - Fajn.
Je to tady trochu úzký.
Jo, fakt úzký.
- To řekl on. To je děsný. - Teda Heather.
No teda.
Pěkný.
- Dobrý den, jak se máte? - Zdravím.
- Skvěle, díky, že jste přišel. - Dík za pozvání.
- Nádherný výhled. - Jo, krásný.
Ano.
Mám tady sešit, do kterého si během seance
budu čmárat.
- Dobře. - Už něco cítím.
- Probereme to spolu. - Dobře.
Přinesli jste předměty?
- Já ano. - Já ne.
To jsou mince.
Perfektní, položte je tady.
- A tohle. - Paráda.
Začnu si čmárat a budu mluvit o tom, co cítím.
Ozývá se mi víc než jedna osoba.
Někdo ne nutně spojený s tímto předmětem.
Dostavuje se zajímavý pocit
pobavení nad tím, že tu jste
a sedíte tady.
Jsou rádi, že jste přišli. Nevím, jestli jste byli nervózní
nebo nejistí, ale mají radost, že tu jste.
To je celkem zřetelné.
Na úrovni rodiny a vašich blízkých
je pár lidí, co zemřeli ve velmi vysokém věku.
To je v pořádku. Ale je tu jedna dvojice,
u které cítím předčasný odchod.
Dobře.
Ta starší osoba z těch dvou
je zajímavější než ta mladší.
Muž, který zemřel ve středním věku.
Zdá se mi, že jde o muže.
Znáte muže, co zemřel ve středním věku?
- Ano. - Cítím, že je důležitý.
Teď se objevuje situace…
Někdo se před svou smrtí dostal do emočně náročné situace
související se změnami v rodině.
- To musím vysvětlit. - Úplně mě mrazí.
Může to být situace, že někdo prochází rozchodem,
sporem o opatrovnictví nebo obecně konfliktním obdobím,
a pak ten dotyčný zemře. Něco takového tam cítím.
- A zřetelně. Dává to smysl? - Ano.
Zdá se to důležité. Čeho by se to mohlo týkat?
Chcete vědět všechno?
Překlad titulků: Iva Krombholzová