СЕРІАЛ NETFLIX
Він повернувся до людей, якими себе оточив.
До їхніх методів отримання грошей.
І я підозрюю, що це зіграло якусь роль у тому, як він помер.
І він знав, що з тієї ситуації не було виходу.
Так?
Щось спадає на думку?
Звучить так…
ніби він знав, що помре того дня.
Він подзвонив мамі, спитав: «Мамо, з тобою все гаразд?»
Вона йому: «А що таке? Так, все добре».
Ага.
-Він мав справу з небезпечними людьми. -Так.
Я думаю, що йому погрожували.
Якщо цього не зробиш, ми нашкодимо твоїй родині.
Так.
-Відомо хто вбивця? -Поки ні.
-Та в мене є ідея. -Ясно.
Зверніть увагу:
він каже, що його заманили туди.
Ви маєте це знати.
-Добре? -О боже.
Якщо ви підозрюєте якусь конкретну людину,
яка могла це зробити, то ви не помиляєтесь.
Ого.
Я завжди намагаюся бути обережним, щоб нікого не інкримінувати,
та я відчуваю,
що його зрадили.
Я думаю, що це його «друг»
заманив його
до людини, яка спустила курок.
Так.
Водночас, ми точно знаємо, що цей «друг»
був останнім, хто бачив мого брата. Це факт.
-Так. -Він висадив його на автозаправці.
Але ніхто його там не бачив.
-Я відчуваю, що справедливість переможе. -Точно?
Думаю, вбивця…
Мені показують символ ув'язнення, але в іншому…
-Ага. -Вбивцю можуть спіймати
на чомусь іншому. І тоді спливе все інше.
Хай там як, я відчуваю, що він був хорошим хлопцем.
-Дійсно хорошим. -Це правда.
-Він був чудовим братом. -Так.
Мені його бракує.
Мій брат з самого дитинства водився з бандами.
Ми обидва.
Це тоді ми почали займатися шахрайством.
Почали заробляти гроші нелегальним шляхом.
Ми не думали про наслідки.
Ніхто нас не попереджав. Не було наставника, хто б сказав:
«Ви потрапите у в'язницю чи загинете».
Ніхто не намагався скерувати нас на правильний шлях. Не було такої людини.
Мій брат відсидів близько семи років у федеральній в'язниці.
Його випустили, і менше ніж за рік він умер.
Вирішивши змінити своє життя,
я думала лише про себе, про свій порятунок.
Може, я поступила егоїстично, та я мусила поїхати з того міста.
І я ніколи не намагалася допомогти йому стати краще.
Я жалкую і виню себе через це.
Він нікого не звинувачує.
Нікого не засуджує. Він каже: «Ти інакше не могла».
«Так ти відчувала».
І він не хоче, аби ви
картали себе за те, що не вдіяли щось раніше.
Так.
Чи чують вони мої молитви?
Ну авжеж.
Вони нас чують і відчувають наш намір.
І це чудово. Зв'язуючися з ними,
я повідомляю про свій намір. І коли ви з ними розмовляєте,
вголос чи подумки, вони вас чують і відчувають.
Про це я і благаю в молитвах.
Благаю їх:
«Дайте знати, що ви тут зі мною».
Ви не одна, вони й досі частина вашого життя.
Це як бальзам на душу.
Я відчуваю, що брат і батько зі мною.
-Вони обабіч мене. -Авжеж.
-Не проти, якщо я вас обійму? -Ні, не проти.
-Я тільки рада буду. Щиро дякую, Тайлере. -Це від них.
Дякую.
Завдяки Тайлеру я тепер можу рухатися далі.
Він дав мені нову ціль і надію.
-Чудове зчитування. -Справді?
-Заради цього ми і працюємо. -Рада чути.
Її відпустило.
РОЗДІЛ 5 «ВИЩІ СИЛИ»
НОВИЙ ОРЛЕАН ЛУЇЗІАНА
НОВИЙ ОРЛЕАН
ТИЖДЕНЬ ПО ТОМУ
Ми приїхали в Новий Орлеан за відповідями.
Я вже балакав з сім'єю, в якій росла мама.
Тепер настав побалакати з її біологічною сім'єю
і, можливо, зчитати їх.
Я покладу стіс білизни і всякого іншого в зручне вам місце.
-Добре. -Дякую.
Я лише раз їх бачив.
Коли я стаю емоційним, беру все близько до серця,
зв'язок з потойбіччям стає нестабільним.
Сподіваюся, я зможу отримати відповіді.
Усе, будь-яка дещиця інформації буде корисною.
У мене багато запитань про те, що сталося,
і лише в них мають бути відповіді.
Хвилюєшся перед зустріччю?
Так. Однак я думаю, що все буде гаразд.
Я дізналася про своїх кровних суродженців
лише два роки тому, як пройшла ДНК-тест.
Я годинами розпитувала їх телефоном,
що сталося, і вони мені розповіли,
як мене зреклася мама.
Вони не знали деталей — як це сталося і чому.
Увесь цей час вони мене розшукували, а я і не підозрювала.
Було важко все це переварити.
ОЗЕРО ПОНЧАРТРЕЙН
-Боженька. -Привіт.
Вона за кермом!
-Гаразд. Обережно. -Боженька.
І у неї пурпурові нігті!
Привіт. Чудово виглядаєш.
Як справи?
Я на п'ять років старша за Терезу.
Вона моя сестричка.
Я шукала її з 1969 року.
Були часи, коли я запитувала себе: «Добре, звідки почати?»
Проте я завжди відчувала, що вона жива.
Я знала, що мама десь там, вона наче казала: «Не зупиняйся».
Мама і тітка Мері не лише схожі зовні,
у них одяг схожий.
У них однакові манери.
Це супер дивно.
Чим ви тут займаєтесь?
Ну, Джордже, розказуй.
Ми візьмемо сітки і снасті і підемо ловити крабів,
як ми це робили раніше, коли…
-Серйозно? Ух ти. -Так. Ми в районі затону Сент-Джона.
Біля озера.
Ми були бідними. І хоча бували важкі часи,
мама була фантастичною людиною.
Вона дбала про те, щоб ми росли в любові.
Я хочу взяти Тайлера і Терезу на ловлю крабів,
щоб вони відчули те, що відчували ми.
Я хочу, щоб у неї був зв'язок із нашою мамою.
-У тебе була найкраща бабуся. -Так, знаю.
Шкода, що я її не зустрів.
-Вона з нами. -Авжеж.
-Дам тобі завдання. -Ага.
-Для початку розплутай цю сітку. -Добре.
Тримай рукавички.
Точно.
Візьми три курячі шиї і прив'яжи їх,
як зав'язуєш шнурки. Але міцно, щоб краби не поцупили.
Ясно. Прив'язати до мотузки.
Треба всього лише прив'язати сітки.
І чекати.
-Ух ти. -І буде тобі вечеря.
-Я трохи… -Ідеально.
Твоя бабуся дуже любила сюди приходити.
Вона цілу ніч готувала смажену курку, картопляний салат,
і ми проводили тут цілий день.
Ух ти.
-Чудові часи. -Клас.
Вона багато старалася, щоб у нас було хороше дитинство.
Я почув багато добрих слів про мою бабусю.
Вона любила веселитися,
цінувала прості речі, а родина
була для неї на першому місці. Вона раділа малому.
Я радий знати, що у мене таке коріння.
Я ще більше пишаюся тим, хто я є.
Можеш витягувати сітку.
-Подивимось, що там. -Добре. Витягуватиму швидко.
Щось зловили?
-Зловили щось? -Поки не знаю.
Тягни.
Добре. Тягну.
-Дивися, що ти виловив. -Ге, у нас тут краби!
-На сьогодні вистачить. -Отак.
-Достатньо. -Тиждень їстимемо.
Ого. Складний процес.
-Дуже цікаво. -Так…
Сьогодні особливий день.
-Знаю. Так чудово. Я дуже рада. -Боже.
Зараз буде плюсь!
-Добре. -Дивіться!
-Я тебе дуже люблю. -Я теж. Чудовий день.
-Так. Дивись який штиль. -Супер, знаю. І не дощить.
Вам слід дещо знати про вашу маму, нашу маму…
Так.
Вона працювала
як проклята, щоб ми могли ходити на паради.
-Веселитися. -Так.
Мамі було соромно.
У неї стався нервовий зрив,
після того, як вона віддала тебе Стеллі.
Я цього тоді не знала.
Я була молодою, і, звісно, вони нам нічого не казали.
Певна, у вас із Мері багато гарних спогадів
про це місце.
Прикро, що мене з вами не було. Проте зараз ми тут.
Я знаю, що мамі було тяжко.
У неї могло бути зовсім інше життя. Життя, яке відібрала ця злодійка.
Важко зосередитися на відчуттях, коли стільки всього відбувається.
Я бачу, що мама дуже емоційна поряд з Мері й Джорджем.
Тобто зараз не найкращий час
для зчитування. Сподіваюся, у мене буде шанс
його провести в наступні дні.
Вона і справді була особливою.
-Вірю. -Ти дуже на неї схожа.
-Це правда. -Дякую. Мені приємно.
Я дуже злюся,
бо цей час у мене вкрали.
Не знаю. Я вже сто разів прокручувала це в голові.
Це справжні тортури —
чути оповіді про їхнє дитинство,
коли вони описують, якою чудовою була мама,
якою вона була турботливою,
веселою; як вона забирала їх зі школи,
і вони йшли ловити крабів, проводячи день разом.
Потім наприкінці дня поверталися додому і варили крабів.
У них були чудові дні. Якщо чесно, я їм заздрю.
Стелла такого не робила.
Вона жодного разу не сказала, що любить мене. Жодного.
Мої суродженці не були багатими. Вони отримували субсидію.
Але їхній любові до мами ціни нема.
Вони стали чудовими людьми.
Це доказує, що можна бути бідним і водночас, якщо тебе люблять,
якщо вдома панує любов, мати все.
Я дещо пригадала, що, певно, колись відкинула
і просто забула.
Коли мені було 19 чи 20 років,
зі мною зв'язалася людина і сказала:
«Стелла просила передати, що вона не ваша мати».
«Я просто повідомляю. Робіть з цим, що хочете».
Я їй не повірила, бо вона стільки разів брехала,
що я просто не звернула уваги.
Тепер жалкую… Я так злюся на себе.
Якби дослухалася,
змогла б зустрітися з мамою. Все через Стеллу.
Вона постійно брехала.
Тому я їй не повірила. Я житиму з цим тягарем до скону.
Завжди картатиму себе за це.
Перший день в Орлеані минув. А ми й досі не знаємо, чому і як
мама опинилася у Стелли, цієї вбивці.
Але ми дізналися, якою турботливою мамою була моя бабуся,
що збиває з пантелику.
Якщо вона так любила своїх дітей, то чому ж зреклася моєї мами?
Це ніяк не в'яжеться. Я хочу знайти відповіді заради мами,
бо я знаю, що вона мучиться.
Сподіваюся, мені вдасться полегшити її біль.
Адже цим я і займаюсь у житті — допомагаю людям віднайти спокій.
Дивно. Сьогодні заплутаніше, ніж звичайно.
У сенсі?
Немає ясності в голові.
Я відчуваю… Усе наче в тумані.
ЛОС-АНДЖЕЛЕС КАЛІФОРНІЯ
Приїхали.
Ура.
-Дивна енергія. Дуже. -Так.
У такий місцях іноді важче налагоджувати зв'язок.
Достобіса людей тут побувало.
Вони залишили свою енергію.
Так, кожен з них… Це місце як губка.
Скоріше — як решітка для пісуара.
Я рада, що ти тут, що ми робимо це разом.
-Знаю. Ура. -Ура!
-Привіт! Як справи? -Привіт!
-Потисну вам руки. -Я Ліліана.
Боже. Я Лорін. Приємно познайомитися.
-Де мені сісти? -Сідайте тут. Я принесу.
-Добре. -Отак.
У мене з собою блокнот.
-Люблю його. -Добре.
Прийти може будь-хто: родичі, близькі, знайомі
і навіть незнайомі вам люди.
-Не видавайте сімейні таємниці. -Постараюся.
А тепер скажіть, чи є у вас предмети?
Так. Декілька.
Двійко цих.
Добре, супер.
Покладу їх сюди, якщо не проти.
Яка краса.
-Тримайте ще це. -Чарівно.
А це…
-Кілька прикрас. -Усе таке гарне! Боже!
Гаразд.
Як дивно.
Добре.
Так. Візьму це.
Подивимося, чи вийде зв'язатися.
Отак.
-Я так дивлюся, ніби щось розумію. -Скажи? Я намагаюся їх читати.
Ви такі думаєте: «Що відбувається?»
Дуже цікаво.
Щось тут не те.
Добре. Вони кажуть мені про жінку, а не чоловіка.
-Так. -Добре.
Дивно, вона каже про… Я б описав це словом «ескалація».
Щось певною мірою загострилося.
Я пробую дізнатися більше, бо ця смерть здається дуже незвичною.
Я бачив багато різних смертей.
-Ця відрізняється. -Так.
Цікаво.
Це зчитування нестандартне, навіть для мене.
Дорогою сюди я дещо відчув.
У мене голова наче затуманена була.
Ви маєте рацію.
Так буває, коли ти п'яний, коли відчуваєш…
Я відчував запаморочення.
Я був як у тумані.
-У цьому є сенс. -Так.
Добре.
Я бачу, як бризкає вода, наче з фонтану. Не знаю.
Цікаво, чи був поблизу фонтан чи щось таке. Не розумію.
У свою смертну годину,
відчуття, що…
Я не… Відчуття, що я далеко від близьких.
Поряд з нею були люди їй малознайомі.
І я кажу це з цілковитою впевненістю.
-Відверто. -Добре.
Я впевнений, що поряд з нею були люди, з якими
вона мало зналася.
Коли хтось, навіть молодий, вмирає, скажімо, від раку,
у близьких є можливість попрощатися.
Бо смерть не раптова.
Тут такої можливості не було.
Відчуття, ніби мене забрали, вкрали,
відняли моє життя.
-Все раптово… -Ви влучили прямо в ціль.
-Згодна. -Так я відчуваю.
Дуже цікаво, не знаю чому,
та я відчуваю святковий настрій.
Такий сильний контраст між чиєюсь смертю
і відчуттям свята, коли всі просто відриваються.
Всюди щастя і радість.
Знаєте, це так дратує.
Увесь цей час я відчував зв'язок із музикою, а ми-то в барі.
І це не просто так.
-Так. -Адже не було жалобної атмосфери.
Вона померла під музику.
-Ви праві. -Раптово.
Музика була для неї всім.
Вона обожнювала кантрі.
Любила танцювати і підспівувати.
-Так. -Так.
Дивно. Ага.
Чи пов'язане з нею ім'я на «К»?
Чітко чую звук «К».
Як її звали?
-Кріссі. -Зрозумів.
То ким вона вам була?
Ми разом були в студентському сестринстві. Стола звідти.
А я думав, що це таке.
Її надягають на випускний?
-Я не ходив у коледж. Не знаю. -Так, отже…
Ми навчалися в бізнес-коледжі. І це стола нашого сестринства.
-Це аксесуар, який надягають на випускний. -Ясно.
Вони були на нас, коли ми востаннє з нею фотографувалися.
-Так. -Круто.
-Вона була чудовою дівчиною. -Так.
Суперською подругою. Завжди веселою.
Веселою і при цьому чесною, навіть занадто.
-Так. -З нею хотілося проводити час.
-Такі люди на вагу золота. -Так.
Дивно. Я бачу щось типу книги.
Незвичний символ.
Не знаєте, чи має щось статися першого дня місяця?
Її пам'ять якимсь чином вшанують,
я бачу щось схоже на дощечку.
Намагаюся підібрати слова.
Пам'ятник — я б так сказав. Це щось…
Відчуваю… Запам'ятайте мої слова:
хтось або планував посадити в її пам'ять дерево,
або тільки планує, причому урочисто.
Я бачу церемонію, як копають землю і таке інше.
Вам це ні про що не говорить?
-Говорить. Вибачте. -Справді? Добре.
Що б це не було, я відчуваю шану.
Як ніби її хочуть ушанувати.
Мене аж дрож пробирає.
Бо я бачу… Всі кудись тікають.
Відчуваю страх, що криється за всім цим.
Говорячи про отримання медичної допомоги, вони показують великий червоний хрест.
Це означає, що попри серйозність ситуації,
була затримка.
-Пов'язана з прибуттям поліції. -Стовідсотково. Так.
Затримка дійсно була.
Добре, продовжимо.
Важко пояснити,
бо я бачу це символічно. Я ніби…
Спускаюся зверху вниз.
Ось я на висоті, а через мить уже на дні.
-Фізично. -Так.
-Ви цілковито правий.
-Добре. Супер. -Так.
Є одна важлива деталь, на яку мені вказують:
якийсь відзвук.
Знаю, це дивно, але з цим щось пов'язано…
Я наче не можу зрозуміти, звідки воно.
-Я б так це описав. -Так.
І я просто…
Я наче не знаю, куди дивитися.
Я буквально…
-Стільки всього… -Так.
То що трапилося?
Вона була на концерті.
І там відбулася масова стрілянина.
-Тож всі ваші слова — правдиві. -Так.
Добрий вечір. Ми продовжуємо висвітлювати жахливу стрілянину в Лас-Вегасі,
що стала найкривавішою в історії США.
Учора близько десятої вечора за місцевим часом
стрілець відкрив вогонь по відвідувачах концерту
з 32-го поверху готелю «Мандалай-бей» в Лас-Вегасі.
Всі панікували, тікали.
Офіцере, я прямую до «Мандалай-бей».
Хтось стріляє з «Мандалай-бей», їду туди.
-Допомога барилася. -Затримувалася…
Тікайте звідти! З готелю стріляють! Сюди!
Скоріше! Сюди!
Загинула 61 людина, іще близько 500 було поранено.
Де-не-де були встановлені стихійні меморіали.
-Але дощечка — це наша ідея. -Ми це придумали.
Люди насолоджувалися концертом,
і покидали речі, похапцем рятуючи свої життя.
Наразі тут панує тиша, що настала після трагічних подій.
Ви що-небудь хочете у неї спитати?
-З тобою все гаразд? -Ага.
-Ти не страждала? Не знаю. -Ага.
-Щось таке. -Добре.
Наскільки я відчуваю, все відбулося
дуже швидко.
Але вона спокійна, вона з усім змирилася.
Словами не передам, скільки радості вона випромінює.
-Вона знайшла спокій. -Прекрасно.
-Але це не… -Відрадно чути.
Але це не скасовує того, що сталося.
-Так. -Тож дякую, що поділилися.
Знаю, про це важко говорити.
Тепер я розумію, чому я так дивно почувався,
бо це нестандартна ситуація.
Сподіваюся, вона розплющить людям очі на збройне насилля.
-Я теж. -Так, адже…
Вони не хочуть, щоб про їхню смерть згадували більше, ніж про життя,
однак її смерть допоможе привернути увагу
до важливіших проблем.
Це допоможе багатьом людям.
-Дуже вам дякую. -Будь ласка.
Поки ви ще тут, поділитеся виграшною комбінацією в наступній лотереї?
-Вона в моєму блокноті. -Справді?
-Покладіть, не кажіть вголос. -Якщо покажу…
-Доведеться ділитися. -Нічого.
Ну звісно.
-Якщо вам треба випити, ось. -Добре.
-Щасти. Бувайте. -Гарного вам дня. Бувайте!
Приємно знайти,
що вона досі сяє.
Досі танцює.
-Саме це я і хотіла почути. -Так.
Це була дівчина,
яка загинула в стрілянині в Лас-Вегасі.
Дорогою сюди я відчув оце сп'яніння.
-Люди багато пили. -Ти казав…
Так. Ти казав, що в голові туман.
-І ти був певен. -Так.
Сидячи там, я відчув, що вона була п'яна.
Вона давала тобі відчути, як це.
-Бути там. -Бути там в ту годину.
Оце так.
ДОЛИНА САНТА-КЛАРІТА КАЛІФОРНІЯ
Я захопився ідеєю
прискорення і спрощення рутинної роботи.
Я шкрябаю.
Так я працюю.
Я хотів мати місце, яке б допомогло мені
отримати чіткіші відчуття
перед зчитуваннями.
Тож ми з батьком збудували психомантеум.
Отак. Подивимось, що тут у нас.
Робота робиться.
Що ти сказав?
Так по-чоловічому. Стільки тестостерону.
Психомантеум заснований на давній практиці
спілкування з вищими силами,
яка сягає часів Греції, Стародавньої Греції, некрополів.
Туди ходили, щоб зв'язатися з померлими родичами, коханими.
Ідея в тому, щоб зайти всередину…
Раніше використовували підземні приміщення, печери.
…і поринути в темряву.
Таким чином давні люди
відчували або бачили те, що за нормальних умов приховано.
Психомантеум — модернізована версія тих приміщень.
ПСИХОМАНТЕУМ
Треба зайти в кімнату і від 45 хвилин до години вдивлятися у дзеркало,
яке розташовано так, щоб ви не бачили в ньому себе.
Більшість людей бачать образи:
іноді — кольори, а іноді — символи.
Буває, що бачать обличчя
або повні привиди знайомих
чи навіть незнайомих людей.
Мені як медіуму здається природним цей експеримент.
Я зайду всередину і спробую щось відчути.
Подивимося, чи зможу я відчути більше за звичайну людину.
Перші десять-п'ятнадцять чи скільки там хвилин
я майже нічого не відчував: ані фізично, ані ментально.
Я нічого не бачив.
А тоді, з плином часу, мені стало моторошно.
Щось наче торкнулося мене.
У дзеркалі я побачив щось типу руки.
Відчув жінку з родимкою на верхній губі.
Дивно.
Мені чомусь сказали про Грецію,
я побачив слово «Греція» білими буквами.
Відчув присутність якогось дідуся,
побачив чоловіка з довгим рудим волоссям.
-Молодого чи старого? -Молодого.
Живого, не мертвого.
Це дивно. Бо я очікував побачити мертвих людей, а не живих.
Під час зчитувань я обговорюю як мертвих, так і живих.
А як медіум, я розмовляю з померлими.
Однак дуже часто їхні повідомлення
стосуються живих.
Розмовляючи з потойбіччям,
я отримую інформацію про людей, що досі тут.
Про їхнє самопочуття, плани,
минулі вчинки і нагальні питання.
Це теж має значення.
Не лише повідомлення з потойбіччя.
Це щось. Відчуття як від наркотиків,
які я не вживав,
бо, якщо чесно, я досить старомодний.
Найголовніше, що я зрозумів — психомантеум викликає внутрішні видіння.
Я цього геть не очікував.
Я думав, що все важливе
з'явитися у дзеркалі,
але, схоже, воно просто вводить в транс, в якому все краще сприймається.
ВЕНІС-БІЧ КАЛІФОРНІЯ
-Привіт! -Привіт! Радий вас бачити! Ура.
Я Тайлер. Як ви?
-Рада знайомству. -Навзаєм.
-Клас. -Дякую, що запросили. Тут красиво.
-Дякую, що вибрали нас. -Пусте.
-Слава богу цей день настав. -Так.
Мені снилося, як ви проводите мені зчитування.
Ух ти! Віщі сни.
-Це мало статися. -Так.
Хочу вам дещо сказати. Вчора я випробовував нову кімнату,
де я медитую і зв'язуюся з духами.
-Ага. -Я не знав, що зустрічаюся з вами.
Я побачив грека
з довгим каштановим волоссям.
-Серйозно? -Так.
Сама доля звела нас тут.
У мене мурахи від цієї думки. Я весь у передчутті.
Я вже багато всього відчуваю. Спробую якось це поєднати.
Мені цікаво, ви тут разом
чи поодинці?
-Я їх знаю, але вони поодинці. -Добре.
Однак вони не знайомі.
Продюсер сказав, що я можу привести лише когось одного, та я не міг вибрати.
Я сказав, що вже пообіцяв подрузі та не можу
просто відмовити їй і привести когось іншого.
Я наполіг.
Наступного дня подзвонив продюсер
і сказав, що я можу привести другого гостя.
Добре, це допоможе відокремити інформацію.
-Є предмети? -Так.
Добре. Можете покласти їх на стіл.
Супер. Покладемо сюди.
Спершу потримаю оце, якщо не проти.
Це? Добре.
-Так. Подивимося, що я відчую. -Добре.
Гаразд.
Що у вас в березні?
-День народження? -День народження.
-Зрозумів. Дивно. Гаразд. -Так.
Ясно.
Чи знаєте ви Кристоса?
-Кристоса? Так. -Хто це?
Мій батько.
-Ваш батько? -Боже. Це так дивно.
-Знаю, моторошно. -Дивна розмова.
Дуже цікаво. Добре. Продовжу.
Гаразд.
Добре. Я відчуваю особу, яка була комусь як мати.
Комусь із жінок, не вам.
Найкраща мама в світі — інакше просто не скажеш.
Не знаю, чому я так чітко її відчуваю. Це ніби важливо.
Так. Добре.
Чи є у когось із вас родичі в Нью-Йорку?
-Ви про штат? -Так.
Чи про місто?
-Про штат. -Добре.
Дуже цікаво.
Вона каже про жінок, які з нею пов'язані.
Це може означати, що в неї було кілька доньок
або просто кілька жінок у родині.
Я відчуваю багато естрогену.
-Так. -Сильних духом жінок.
-Чи були в неї діти? -Так.
-Доньки? -Так.
Добре. Щонайменше… Не розумію, дві чи три.
-То скільки? Дві? -Так.
-Одну вона народила. -Ясно.
А іншу удочерила.
Супер. Зрозумів.
Дивно.
Вона каже, що прожила повноцінне життя.
Але є дещо дивне.
У годину її смерті деякі люди були географічно віддалені.
-Їм повідомили про її смерть. -Що?
-Боже мій. -Дивно.
Вона ніби каже: «Нічого».
Ніби її однаково:
«Усе гаразд. Мені це не потрібно».
-Це правда. Так і було. -То це…
Вона розповідає мені,
що в момент її смерті
когось не було поруч.
То де були ви і де була вона в момент її смерті?
У Франції, в Нейї.
Ви були з нею?
-Так. -Ясно.
Чи була там хтось із її доньок?
Чи ні?
-Її дітей поруч не було. -Добре.
-Але на її прохання. -Ясно.
Добре. Що це…
Дивно.
Знаю, прозвучить дивно,
але є якийсь зв'язок із…
Я бачу слово «знаменитість».
Це означає,
що або вона сама була відомою, або мала зв'язок зі знаменитостями
чи знаковими історичними постатями
чи… Думаю, ви вловили суть.
Ви маєте рацію.
-У неї було яскраве життя. -Так.
Я б навіть сказав, величне.
Гарне слово.
-Я хотів сказати, що в неї були зв'язки з… -«Величне».
Думаю, вона знала або зустрічала когось королівської крові, щось таке.
Вона була іншого калібру, ніж звичайна телезірка.
У неї був статус, її поважали.
Я ще дещо бачу. Може, ви не зрозумієте,
та я бачу Рут.
-Знаєте ім'я «Рут»? -Так.
-Ви знаєте якусь Рут? -Так.
Нічого собі.
Я відчуваю, що маю про неї поговорити.
Дуже цікава леді.
Вона як стихія.
-Хочу, аби ви знали. -Її так називали.
-Охоче вірю. -Так. Вона славилася своїм характером.
Мені дуже цікаво, хто вона.
Добре. Вона була мені як мама, бабуся, найкраща подруга,
я багато у неї навчилася.
Ви дуже молодий, тож ви можете її не знати.
-Ось хто така Рут. -Що?
-Так. -Що?
Ви серйозно?
Очманіти.
Переклад субтитрів: Дмитро Білоус