EN NETFLIX-SERIE
Han tycks hela tiden återvända till personerna han omgav sig med.
Och att skaffa pengar, saker att göra för pengar. Sånt.
Jag måste misstänka att det bidrog till hans död på nåt vis.
Han visste att det inte fanns nån utväg ur den situationen.
Okej?
Kom du att tänka på nåt?
Det verkade nästan som att han…
…visste att han skulle dö den dan.
Han ringde mamma, det var konstigt: "Mamma, mår du bra?"
Hon sa: "Vad är det med dig? Jag mår bra."
Ja.
-Han hade samröre med farliga personer. -Ja.
Jag kan bara gissa att han hade utsatts för hot.
-Om du inte gör… -Ja.
-Då skadar vi din familj. -Ja.
-Vet vi vem mördaren är? -Inte än.
-Fast jag vet det nog. -Okej.
Kom ihåg det här. Det känns som att han visar mig att han lurades
till den här platsen. Det ska du veta.
-Okej? -Herregud.
Så om du misstänker personen du tänker på,
så bekräftar han det i dag.
Jag måste vara försiktig. Jag vill inte anklaga någon,
men det finns ett element av svek här.
Hans "vän" vid den tiden, är personen jag misstänker lurade honom.
-Till personen som sköt. -Ja.
Vi vet säkert att den här "vännen" var den sista personen med min bror.
-Ja. -Han släppte av honom vid en bensinmack.
En mack ingen sett honom vid.
-Jag tror att rättvisa kommer att skipas. -Gör du det?
Personen som gjorde det…
Jag får symbolen för fängelse, men på annat vis…
Den skyldiga personen åker kanske fast.
när den gör nåt annat. Då kan den här informationen komma fram.
Trots allt det här, känns han som en bra man.
-Vet du? -Det var han.
-Han var en jättefin bror. -Ja.
Jag saknar honom mycket.
Min bror hamnade tidigt på gatan, både han och jag.
Det var då vi började fiffla med grejor.
Det var då vi började skaffa pengar på olagligt vis.
Vi tänkte inte på följderna.
Ingen sa nåt. Vi hade inga förebilder som sa:
"Ni åker i fängelse eller dör."
Ingen försökte få in oss på rätt väg. Vi hade inga såna förebilder.
Min bror satt i statligt fängelse i sju år.
Han släpptes, och knappt ett år senare var han död.
När jag beslöt att förändra mitt liv
fattade jag det beslutet av ren självbevarelsedrift.
Det var kanske själviskt, men jag visste att jag måste bort från den stan.
Och jag försökte aldrig få honom att göra nåt annat av sitt liv.
Det är en annan sak jag känner skuld och ånger för.
Det kommer inte genom som att nån klandras. Ingen döms.
Det är: "Det här är hur nån känner." Det är hur du känner.
Han vill befria dig från känslan av att du kunde, borde ha agerat tidigare.
-Hör de när jag pratar eller ber för dem? -Absolut.
Jag säger jämt att de hör oss. De känner våra avsikter.
Det är kraften här. Läsningarnas syfte är att få kontakt.
De känner när man pratar högt med dem. De vet om det.
Det är mina böner till dem.
När jag pratar med dem, är det som:
"Visa att du är här med mig." Det säger jag till dem.
Du är inte ensam. De är fortfarande en del av ditt liv.
Det hjälper. Nu känner jag att jag har min bror och min pappa.
-De är här med mig. -Precis.
-Gör det nåt om jag kramar dig? -Inte alls.
-Det får du gärna. Tack för i dag. -Den är från båda.
Tack.
Tyler har gett mig tillåtelse att leva mitt liv.
Han har gett mig nytt fokus och lite hopp.
-Vilken fin läsning. -Var det?
-Det är därför vi gör det här. -Nu blir jag glad.
Det var så läkande.
EN VECKA SENARE
Vi kom till New Orleans för att söka svar.
Jag har pratat med familjen mamma växte upp med.
Nu ska vi träffa mammas biologiska familj och kanske ge dem en läsning.
Jag lägger en hög kalsonger och sånt där ni lätt kommer åt dem.
-Okej. -Det låter bra.
Jag har träffat dem en gång. Om jag blir för engagerad, för partisk,
färgas min kontakt med andra sidan.
Jag hoppas på att få klarhet.
Vad som helst som jag inte redan vet skulle vara till hjälp.
Jag har många frågor om hur allt hände,
och bara personerna i New Orleans kan besvara dem.
Hur känns det att träffa familjen?
Bra. Jag ser fram emot det. Det går säkert bra.
Jag fick veta att jag hade biologiska syskon
för två år sen efter ett dna-test.
Under timslånga telefonsamtal har de förklarat för mig vad som hände,
och hur mamma lämnade bort mig.
De visste inte alla detaljer om hur och varför.
De har letat efter mig i alla år, och jag visste ingenting.
Det var så överväldigande.
PONTCHARTRAIN-SJÖN
-Herregud. -Hej.
Det är hon som kör!
-Okej. Försiktigt nu. -Herregud.
Hon har lila naglar!
Hej. Se på dig.
Hur är det?
Jag är fem år äldre än Theresa. Hon är min lillasyster.
Jag har letat efter min syster sen 1969.
Det har funnits stunder då jag tänkt: "Var börjar jag?"
Men jag har alltid känt att hon inte var där hon borde.
Jag vet att mamma är där uppe, och hon säger: "Fortsätt."
Mamma och moster Mary är inte bara jättelika,
de klär sig likadant. De har samma gester.
Det är ganska galet.
-Vad händer här? -Berätta vad som händer, George.
Vi ska… Förr använde vi nät,
och för att fånga krabbor och…
-Du skojar. -Jo, det här är Bayou St. John-området.
Sjökanten.
Vi växte upp väldigt fattigt,
men trots det var mamma en fantastisk person.
Hon såg till att vi alltid hade kärlek.
Nu vill jag ta med Tyler och Theresa på krabbfiske,
för att de ska få uppleva vad vi gjorde som familj.
Hon ska känna bandet till vår mamma.
-Den bästa mormodern man kan tänka sig. -Ja.
Om jag bara hade träffat henne.
-Hon är här i anden. -Absolut.
-Nu ska du… -Visst.
-Först måste du förbereda nätet. -Okej.
-Du ska få handskar. -Okej.
Knyt fast tre kycklinghalsar där, som du knyter en sko.
-Knyt hårt, annars tar krabborna dem. -Okej, med snöret.
Man behövde bara preparera näten, lägga i dem och sen hämta dem.
-Jisses. -Det var allt, sen var middagen fångad.
-Det var lite… -Perfekt.
Din mormor såg fram emot komma hit,
så mycket att hon var uppe hela natten och gjorde stekt kyckling, potatissallad.
-Sen satt vi här hela dan. -Oj.
Vi hade det bra här.
Hon gjorde många fina saker för att ge oss en fin barndom.
Alla har beskrivit min mormor som att hon älskade att ha roligt.
Hon uppskattade det enkla.
Familjen kom först. Hon behövde inte mycket för att vara glad.
Jag har tur som kommer från bra folk.
Det ger mig en djupare förståelse för vem jag är.
Dra upp nätet, tack.
-Då ser vi vad vi har i dem. -Okej, vi ska dra fort.
Fick de några?
-Fick de nåt? -Jag vet inte än.
-Dra upp dem. -Okej, jag drar.
-Se, vad du fick. -Vi fick krabbor!
-De borde räcka i dag. -Se där, ja.
-Tjusigt! -Vi har för flera veckor.
-Det är mycket jobb. Helt fantastiskt. -Ja…
-Vilken speciell dag. -Jag vet, en toppendag.
Så ja.
Hör plasket!
-Okej. -Titta bara.
-Jag älskar dig så mycket. -Detsamma. Det här är toppen.
-Ja, och känn brisen. -Så fint. Och inget regn.
Du ska veta en sak om din mamma, vår mamma…
Just det.
Hon formligen jobbade häcken av sig så att vi kunde gå på paraderna.
-För allt. -Ja.
Skammen var så stor.
Mamma fick ett sammanbrott
när hon hade gett dig till Stella.
Det fick jag veta senare.
Då var jag för liten. De berättade inget för oss.
Du och Mary har säkert fina minnen av det ni gjorde här.
Jag önskar att jag hade varit med, men vi är här nu.
Det här var väldigt jobbigt för mamma.
Hon kunde ha levt ett annat liv. En brottsling berövade henne det.
Det är svårt att bearbeta all information som kommer genom
när så mycket händer.
Jag ser att mamma berörs av att vara med Mary och George.
Det visar att det är fel tillfälle för en läsning,
men jag hoppas få chansen snart när vi träffas på tu man hand.
Hon var en väldigt speciell person.
-Jag tror dig. -Du liknar henne.
-Ja, det är hon. -Tack. Vilken ära.
Det svåraste med det här är att jag känner mig så arg över
att den här tiden stals från mig.
Jag vet inte. Jag har tänkt genom det på miljoner vis.
Det är faktiskt som ett slags tortyr.
När de beskriver sin barndom
och hur underbar vår mamma var, vilken bra mamma hon var,
hur rolig hon var och att de fick ledigt från skolan
så att de kunde fiska krabbor och ha en rolig dag ihop.
Mot dagens slut åkte de hem och kokade krabborna ihop.
De hade en rolig dag. Jag tror att jag är svartsjuk.
Stella gjorde inget sånt.
Hon har aldrig sagt att hon älskar mig. Inte en gång.
Mina syskon var inte rika. De bodde i ett subventionerat bostadsområde.
Men kärleken de fick av min mamma, den är ovärderlig.
De blev jättefina människor.
Det visar att man kan vara fattig bara man är älskad.
Har man kärlek i hemmet, har man allt.
Jag kom ihåg en sak som hade hänt.
Jag hade nog förträngt och glömt det.
När jag var 19 eller 20, kontaktade en person mig och sa:
"Stella hörde av sig från fängelset. Hon säger att hon inte är din mamma.
Jag ville bara säga det. Gör vad du vill med det."
Men jag trodde henne inte för hon ljög så mycket.
Det slog mig aldrig.
Men jag önskar… Jag är så arg på mig själv.
Hade jag bara lyssnat, kunde jag ha träffat min mamma.
Det var bara Stella. Hon ljög.
Så jag trodde henne inte. Det får jag leva med.
Jag kommer alltid att klandra mig själv.
Dag ett i New Orleans. Vi vet inte mer
om hur eller varför min mamma hamnade hos Stella, en mördare.
Men vi fick veta vilken kärleksfull mamma min mormor var, och det är förvirrande.
Varför lämnade hon bort min mamma om hon älskade sina barn så?
Det går inte ihop. Jag vill lösa det här åt mamma,
för jag vet att hon går i bitar.
Jag vill ge henne det närmaste ett avslut hon kan få.
Särskilt eftersom mitt liv definieras av en önskan att ge folk
en avslutskänsla så de får sinnesro.
Det är konstigt, mer invecklat än vanligt i dag.
På vilket vis?
Bara en massa referenser till bristande mental klarsyn.
Det känns bara lite… Det känns oklart.
LOS ANGELES KALIFORNIEN
Då var vi här.
Jippi.
-Fler skumma vibbar. Det är konstigt. -Ja.
Såna här ställen försvårar ibland kontakten.
-Ställen som många personer har varit på. -Ja, för de lämnar kvar energi.
Ja, alla är liksom… Det blir som en tvättsvamp.
Eller snarare ett urinoarblock.
Jag är så glad att vi gör det här ihop.
-Jag vet, jippi. -Jippi!
-Hej! Hur är det? -Hej.
-Låt mig ta i hand. -Kan vi det?
Herregud, jag heter Lauren. Så trevligt att träffas.
-Var ska jag sitta? -Där. Jag flyttar närmare.
-Ja, det funkar. -Ja.
-Jag har blocket. Mitt praktiska block. -Okej.
Vem som helst som ni har träffat… Och när det gäller familjen
kan det vara personer vi aldrig mött.
-Vädra bara inte familjens lortiga byk. -Jag ska försöka.
-Med det sagt, har ni några föremål? -Ja, ett par stycken.
-Vi har de här två. -Okej, strålande.
Jag lägger dem här, om det går bra? Strålande.
-Den här vackra saken. -Så fin. De där…
-Några fina smycken. -Underbart. Jisses.
Okej.
Så konstigt.
Okej.
Jag tar den här. Jag ser om vi får nån kontakt.
Så där.
-Jag ser ut som om jag förstår. -Jag vet, jag läser det.
Det sätter ord på det: "Vad händer?"
Mycket intressant.
Det här verkar annorlunda.
Okej, jag ska lyfta fram kvinnlig, inte manlig.
-Ja. -Okej.
Det är lite konstigt. Hon visar en upptrappning.
Saker trappas upp i nån mån.
Jag försöker få fram detaljer. Det känns som en ovanlig död.
Jag har fått genom många olika vis att dö.
-Det här verkar konstigt. -Ja.
Det här är nåt intressant.
Det är ingen vanlig läsning ens för ett medium.
En sak slog mig på vägen hit.
-Jag kände en mental oklarhet. -Det förstår vi.
Som om nån är full eller om nån känner…
Jag kände mig yr, kan man säga. Jag kände mig inte klar.
-Ja, det passar in. -Ja.
Okej.
Jag ser vatten spruta ut, som en fontän.
Jag undrar om det fanns fontäner i närheten.
Jag vet inte.
Tidpunkten när den här personen dog ger mig en känsla av…
Jag känner mig avskuren från vissa personer.
Hon är omgiven av människor hon inte kände väl.
Jag måste säga, med tanke på hur det här visar sig…
-Helt ärligt… -Okej.
Det fanns en känsla av att det var en person där
som jag inte kände väl.
När nån… Till och med om en ung person dör av cancer,
kan människor finnas vid sängen och ta farväl.
-När det är väntat. -Jag får inget traditionellt sånt.
Det känns som att jag blir tagen, stulen. Som att "mitt liv stjäls från mig".
-Jag är här och sen inte. -Precis.
-Ja. -Som det visar sig.
Runt dödsfallet, och jag vet inte varför, läggs det vikt på en firande känsla.
Det blir ett slags mörk dualism mellan att nån dör och det här firandet.
Folk har kul. Jag är glad och uppspelt.
Vet ni vad? Det här är irriterande.
Jag har sett musikreferenser hela tiden, och vi är i en bar.
-Ibland räcker det, men det är nåt mer. -Ja.
Jag får inte ihop stämningen med döden.
-Det spelades musik. Det stämmer. -Det var abrupt.
Musik var hennes grej.
Hon älskade countrymusik.
Hon älskade att dansa och sjunga med.
-Ja. -Ja.
Det här är märkligt.
Hör nåt namn på "C" eller "K" ihop med henne?
Jag får ett starkt "K"-ljud.
Vad hette hon?
-Chrissy. -Jag förstår.
Vem var den här personen för er?
Vi var med i samma studentförening. Därav våra stolor och sånt.
Jag förstod inte vad det var. Sätter man på dem vid examen?
-Jag har ingen examen. -Ja, så…
Vi läste på samma affärscollege. Det här var vår studentförenings stola.
-Det är en examensdekoration. -Okej.
På sista fotot vi tog med henne hade vi dem på oss.
-Ja. -Så fint.
-Hon var en väldigt cool tjej. -Ja.
-En fantastisk vän. Rolig energi. -Rolig, men väldigt ärlig.
-Så ärlig. -Även när man inte ville det.
-Ja. -Det var härligt att ha henne i närheten.
Det är coolt. Ja, och speciellt.
Konstigt. Jag får nån bokgrej.
Det är en intressant symbol.
Vet ni innebörden av den första i månaden?
Hon kommer att hedras på nåt vis.
Jag ser nåt slags minnestavla och ska försöka klä det här i ord.
Skrivet i sten. Jag känner det som…
Det måste vara… Kom ihåg mina ord.
Nån har tänkt plantera ett träd till hennes minne
eller kommer att göra det. Det är en stor grej.
Det är en ceremoni. Jag ser jord grävas ut, hela grejen.
Det är inget ni känner igen?
-Helt och hållet. Förlåt. -Gör det?
Det omgärdas av en känsla av stolthet. Det är en stor heder.
Det kommer mer nu. Jag ryser.
För jag ser… Jag ser en massa människor fly.
Jag uppfattar en stor rädsla bortom det som hände här.
När det gäller att få nån medicinsk vård sätter de ett stort, rött "X" över det.
Det betyder att det dröjde på grund av situationens allvar.
-Det har att göra med när polisen kom. -Till 100 procent. Ja.
Det dröjde definitivt.
Okej, jag fortsätter.
Det här är svårt att förklara, men symbolerna jag får är som…
Jag går uppifrån och ner.
-Jag är högt uppe och sen nere. Fysiskt. -Ja.
-Det är begripligt.
-Okej. Bra. -Ja.
En viktig del i hur jag får det här är ljud som studsar.
Jag vet att det här är konstigt, men ett problem var att ljudet…
Jag förstår inte var det kommer från.
-Jag kan bara beskriva det så. -Ja.
Och när det kommer genom
får jag en känsla av att jag inte vet vart jag ska se.
Jag är bokstavligen…
-Det är mycket här. -Ja.
Så. Vad hände?
Det var en livekonsert.
Det var en masskjutning.
-Så allt du sa stämmer in. -Ja.
Hej. Vi fortsätter rapporteringen från den hemska skjutningen i Las Vegas.
Den dödligaste i USA:s historia.
En skytt öppnade eld strax efter kl. 22 i går
från 32:a våningen på Mandalay Bay Hotel i Las Vegas.
Våg efter våg av automateld sköljde ner.
Det var en massa förvirrade, springande personer.
Mandalay Bay, halvvägs upp.
Skotten kommer från Mandalay Bay, halvvägs upp.
-Insatsen fördröjdes. -Det blev…
Ut härifrån! Skotten kommer därifrån. Spring ditåt!
Spring! Ditåt!
Det var 61 personer som dog, men jag tror att nästan 500 skadades.
Det finns minnesmärken på olika ställen.
-Men en minnestavla har redan rests. -Det var det jag såg.
Folk roade sig på konserten
och lämnade allt det här bakom sig när de sprang.
Just nu är allt tyst på grund av de tragiska händelserna.
Har ni några frågor till den här personen?
-Är du okej? -Ja.
-Var du okej när du dog? Jag vet inte. -Ja.
-Förstår du? -Ja.
Hon förmedlar det som att det hände mycket fort.
Hon uppvisar acceptans och sinnesfrid.
Men jag kan inte nog understryka glädjen hon visar.
-En överväldigande känsla av frid. -Underbart.
-Men, det är inte… -Det är en tröst.
-Det raderar inte det som hände. -Sant.
Så tack för att ni berättade. Jag vet att det är svårt att prata om.
Men nu förstår jag varför det var så konstigt för mig,
för det är ingen vanlig situation.
Jag hoppas att det här ökar medvetenheten kring väpnat våld.
-Jag också. -För att…
Det här måste upprepas. De vill inte att döden ska definiera deras liv.
Men hennes död ger en möjlighet att öka medvetenheten om större saker.
-Tack. -Det kommer att hjälpa många.
-Tack så mycket. -Självklart.
Innan du går, kan du ge oss nästa veckas lottonummer?
-De står på baksidan av min bok. -Jaså?
-Lämna den, säg dem inte. -Om jag visade…
-…måste jag föra över er. -Glöm det.
Precis.
-Mycket gott, om ni vill dricka. -Kanske det.
-Var rädda om er. Hej då. -Ha en fantastisk dag.
Det var fint att få bekräftat
att hon fortfarande strålar.
Hon dansar ännu runt.
-Det ville jag verkligen höra. -Ja.
Det var en studentkompis som dog i Las Vegas-skjutningen.
På vägen hit fick jag en känsla av berusning.
-Folk drack mycket. -Du sa…
Just det, du sa: "Inte klar i huvudet."
-Men du var osäker. -Ja.
När jag satt där kände jag att hon hade druckit.
Så hon förmedlade känslan av…
-Av att vara där. -Av att vara där när det hände.
Oj.
SANTA CLARITA KALIFORNIEN
Jag fascineras av tanken på
att hitta sätt att snabba upp sånt jag gör varje dag.
På jobbet, klottrar jag.
Det är så jag får kontakt.
Om jag har nånstans att gå in före läsningarna,
som kan hjälpa mig få klarare intryck, testar jag det förstås.
Så jag byggde ett litet psykomanteum med min pappa.
Då ser vi vad vi har här.
Det artar sig.
Vad var det?
Bara så maskulint. Allt testosteronet.
Ett psykomanteum bygger på en uråldrig process
för att kommunicera med högre makter.
Det går tillbaka till Antikens Grekland, till nekropolerna,
platser som sörjande gick till för att få kontakt med sina avlidna kära.
Tanken var att man gick in i ett utrymme.
På den tiden var de oftast underjordiska, i grottor, och höljda i mörker.
Där kunde de få upplevelser
där de såg och kände saker de inte vanligtvis upplevde.
Ett psykomanteum efterliknar det på ett modernare vis.
Processen innebär att man tillbringar 45-60 minuter i rummet
med att se i en spegel.
Spegeln är placerad så att man inte ser sin egen spegelbild.
De flesta får visuella intryck.
Ibland är det färger, ibland symboler.
Och ibland ser människor ansikten
eller uppenbarelser av hela personer de en gång kände,
och ibland personer de inte kände.
Så mitt jobb som medium känns som en naturlig övergång
till att gå in dit in och se vad jag får.
Och om det skiljer sig från vad en vanlig person får.
De första tio, femton minuterna
kände jag inte mycket, varken internt eller externt.
Jag såg inget.
Och sen, efterhand som det framskred, blev det lite överväldigande.
Jag kände nåt röra vid min axel. Jag såg en hand i spegeln.
Jag fick en referens till en kvinna med ett födelsemärke vid överläppen.
Märkligt.
Jag fick en referens till Grekland.
Jag såg ordet "Grekland" skrivet med vita bokstäver.
Jag kände en morfars- eller farfarsfigur.
Jag såg en man med brunt, längre hår.
-Ung eller gammal? -Ung. En yngre man. Levande, inte död.
Det var det konstiga. Jag väntade mig döda, men såg levande.
När jag gör läsningar berör jag både levande och döda personer.
Som medium talar jag med döda personer.
Men deras budskap rör ofta levande. Personer som är här.
Genom att kommunicera med andra sidan
får jag ofta information om levande personer.
Deras hälsa, vad de gör, vad de har gjort och problem de handskas med.
De budskapen är också viktiga. Det måste inte komma från andra sidan.
Vilken upplevelse. Det var det närmaste knarka jag kommer att göra.
Jag menar det. Jag är ganska beige.
Min största slutsats av psykomanteumet är att det kan trigga inre syner.
Det var helt oväntat. Jag väntade mig
att eventuella viktiga syner skulle visa sig i spegeln,
men den tycks vara en ledare för att få en person i en sinnesstämning
där de är mer mottagliga.
VENICE BEACH KALIFORNIEN
-Hej! -Hej! Kul att ses.
Jag heter Tyler. Hej.
-Trevligt att träffas. -Detsamma.
-Bra. -Tack för att jag fick komma.
-Tack för att du bjöd oss. -Så klart.
-Det är ingen dröm längre. -Jag vet.
Att jag har en läsning med dig för jag såg det i en dröm.
Fantastiskt. Ett varsel.
-Det var meningen. -Ja.
Jag har nåt att berätta för er. I går kväll testade jag
ett rum för att meditera och få kontakt.
Jag visste inte att jag skulle träffa er.
Men jag såg en referens till en grekisk man
och långt och stiligt brunt hår.
-Seriöst? -Ja.
Det här var verkligen meningen.
Jag ryser när jag pratar om det. Jag är mycket spänd.
Jag får redan in mycket och ska försöka gå genom det.
En fråga, har ni någon gemensam eller är ni helt åtskilda?
-Jag känner båda, men de är separata. -Okej.
De känner inte varann.
För producenten fick jag bara ta med en. Jag sa: "Jag kan inte välja.
Jag kan inte göra så. Jag har redan bjudit min vän.
Jag kan omöjligt gå med nån annan. Det är mycket viktigt."
Dan därpå ringde producenten och sa: "Okej, du får ta med dig två gäster."
Okej, det hjälper. Jag separerar det som kommer genom.
-Har vi föremål? -Ja.
Coolt. Lägg dem på bordet.
Perfekt. Jag lägger den där. Jag håller i den här först.
Den här? Okej.
-Ja, så får vi se vad vi får. -Okej.
Okej.
Har du nån koppling till mars?
-Nån födelsedag? -Jag fyller år då.
-Okej, coolt. Då så. -Ja.
Jag förstår.
Känner vi nån Christo?
-Christo? Ja. -Vem är det?
Min pappa.
-Din pappa? -Jisses, så knäppt.
-Jag vet, kusligt. -Vilket knäppt samtal.
Intressant. Okej. Jag fortsätter här.
Okej.
Okej, jag får in en modersfigur.
Hon hör till en av er två.
Världens största mammafigur. Jag kan bara beskriva det så.
Jag vet inte varför det är så starkt, men jag måste ta upp det. Då så.
Har nån av er några familjeband till New York?
-Sa du New York? Inte New York City. -Ja, delstaten New York.
Det förmedlas väldigt intressant.
Hon nämner flera kvinnor med band till henne.
Det brukar betyda att nån har döttrar, att det finns två, tre flickor i familjen.
-Jag får mycket östrogen. -Okej.
Starka kvinnliga personer.
-Hade hon några barn? -Ja.
-Hade hon flickor? -Ja.
Bra. Var det minst… Jag får två till tre.
-Hur många? Två? -Ja.
-Hon har en hon själv har fött. -Jag förstår.
-Och en hon adopterade. -Toppen. Då är jag med.
Konstigt.
Hon framstår som nöjd med hur långt hennes liv blev.
Men det hände något intressant.
Vissa personer var geografiskt långt från henne när hon dog.
-De fick bara höra om det. -Va?
-Herregud. -Det är konstigt. Hon säger: "Ingen fara."
Jag får en väldigt saklig känsla.
"Jag behöver inga personer här."
-Det är sant. Helt sant. -Så det är nåt som…
Då ska jag se vad det här är, för hon tar upp situationen när hon dör,
men någon kan inte vara där.
Så var var du och var var hon när hon dog?
-I Neuilly, Frankrike. -Var ni tillsammans?
-Ja. -Jag förstår.
När vi pratar om hennes två flickor, var en av dem inte där?
Nån som inte kunde?
-Inget av hennes barn var där. -Okej.
-Men det var hennes önskan. -Ja.
Okej, det också.
Så konstigt.
Det här låter knäppt, men det finns nån koppling…
Jag får en känsla av kändisskap.
Den känslan brukar betyda
att nån är berömd eller har kopplingar till kändisar,
eller nån berömd historisk figur eller…
-Jag… Ni förstår. -Du har helt rätt.
-Vi pratar om ett stort liv. -Ja.
-Det visar sig så. Hon känns kunglig. -Ett passande ord.
-Nån är antingen släkt… -Kunglig.
Jag tror att hon mötte eller kände kungligheter,
nåt med vägar som korsas.
Tv-kändisar är en sak. Jag får inte den känslan.
Jag pratar om dignitärer. Statuspersoner. Det kommer genom.
Jag får en intressant referens som kan vara fel, men jag får en Ruth.
-Vet du nån Ruth? -Ja.
-Vet du vem det är? -Ja.
Skojar du?
Jag måste nämna Ruth. Intressant dam.
Hon visar sig som en naturkraft.
-Det ska du veta. -Det har hon kallats förr.
-Jag tror dig. -Hon har varit känd för det.
Jag är nyfiken på vem mamma är.
Okej. Hon var som min mamma, min mormor och min bästa vän.
Jag lärde mig så mycket.
-Du är väldigt ung. -Ja.
Du vet kanske inte.
-Men det är… Det är hon. -Va?
-Ja. -Va? Skojar du?
Oj!
Undertexter: Jessika Johansson