‎UN SERIAL NETFLIX
‎Pare că se întoarce ‎la oamenii de care se înconjura.
‎Făcea rost de bani ‎sau e ceva legat de bani.
‎Cred că asta a influențat cumva ‎modul în care a murit.
‎Știa că nu are cum să scape din situație.
‎Da?
‎Îți vine ceva în gând?
‎Aproape că aș spune că el…
‎știa că va muri în ziua aceea.
‎A sunat-o pe mama din senin: ‎„Ești bine, mamă?”
‎Ea a zis: „De ce întrebi? Sigur că da.”
‎Da.
‎- Era încurcat cu oameni periculoși. ‎- Da.
‎Și…
‎Presupun că a fost amenințat.
‎- Dacă nu face ceva anume… ‎- Da.
‎- …îi vor ataca familia. ‎- Așa.
‎- Se știe cine l-a ucis? ‎- Nu încă.
‎- Eu cam știu. ‎- Bun.
‎Să ții minte asta. ‎Îmi arată că a fost ademenit
‎în locul unde a ajuns. ‎Trebuie să știi asta.
‎- Da? ‎- Doamne!
‎Dacă persoana pe care o suspectezi
‎ar fi putut avea un amestec, ‎el îți confirmă bănuiala.
‎Trebuie să am grijă. ‎Nu vreau să acuz pe nimeni.
‎Dar simt că a fost trădat.
‎„Prietenul” lui de atunci
‎este cel care bănuiesc că l-a ademenit…
‎- Așa. ‎- …la cel care a apăsat pe trăgaci.
‎Da.
‎Știm sigur că acest „prieten”
‎a fost ultimul om ‎care l-a văzut pe fratele meu.
‎- Da. ‎- Susține că l-a lăsat la o benzinărie.
‎Dar nimeni nu l-a văzut acolo.
‎- Da, simt că se va face dreptate. ‎- Da?
‎Cred că făptașul îmi arată simbolul ‎întemnițării, dar în alte moduri…
‎- Așa. ‎- Așadar, vinovatul ar putea fi prins
‎făcând altceva, ‎iar astfel se vor afla mai multe.
‎Cu toate astea, ‎pare să fi fost un tip de treabă.
‎- Știi? Da. ‎- A fost.
‎- A fost un frate bun. ‎- Da.
‎Mi-e tare dor de el.
‎Fratele meu s-a descurcat singur de mic.
‎Amândoi am făcut-o. ‎Atunci am început cu bișnița.
‎Atunci am început ‎să facem bani în moduri ilegale.
‎Nu ne gândeam la urmări.
‎Nu ne-a spus nimeni. ‎Nu a fost cine să ne spună:
‎„O să ajungi la închisoare ‎sau o să mori.”
‎Nimeni nu ne-a pus pe direcția bună. ‎Nu aveam genul ăsta de modele.
‎Fratele meu a fost închis cam șapte ani.
‎A fost eliberat ‎și, peste nici măcar un an, a murit.
‎Când am decis să-mi schimb viața,
‎am făcut-o ‎dintr-un instinct de autoconservare.
‎A fost o decizie egoistă, poate, ‎dar știam că trebuie să plec din oraș.
‎N-am încercat niciodată ‎să-l conving să-și schimbe și el viața.
‎Și de aceea mă simt vinovată.
‎Nu simt că dă vina pe cineva.
‎Nu judecă pe nimeni. ‎Este pur și simplu ceea ce simte.
‎E clar ce simți tu.
‎Vrea să te eliberezi de sentimentul ‎că ar fi trebui să iei măsuri mai repede.
‎Da.
‎Mă aud când le vorbesc?
‎Absolut.
‎Spun mereu că ei ne pot auzi, ‎că ne percep intenția.
‎Asta e puterea fenomenului. ‎Eu doar stabilesc intenția dialogului.
‎Iar când le vorbim cu voce tare,
‎oricine am fi, ei simt asta, o știu.
‎Pentru asta mă și rog.
‎Când le vorbesc, le spun.
‎„Dați-mi un semn că sunteți aici cu mine.” ‎Asta le spun.
‎Nu ești singură cu ei. ‎Încă fac parte din viața ta.
‎Mă ajută să aud asta.
‎Acum simt că-i am alături ‎pe fratele și tatăl meu.
‎- Sunt aici cu mine. ‎- Exact.
‎- Pot să te îmbrățișez? ‎- Sigur că da.
‎- Mulțumesc mult. ‎- Asta e din partea amândurora.
‎Mulțumesc.
‎Tyler mi-a acordat permisiunea ‎de a-mi trăi viața.
‎Mi-a oferit un scop nou și speranță.
‎- A fost o citire frumoasă. ‎- Serios?
‎- De aceea facem asta, nu? ‎- Mă bucur să aud.
‎A fost foarte tămăduitor.
‎CAPITOLUL 5 ‎O FORȚĂ SUPERIOARĂ
‎O SĂPTĂMÂNĂ MAI TÂRZIU
‎Am venit la New Orleans ‎în căutare de răspunsuri.
‎Am vorbit deja cu familia ‎în care a crescut mama.
‎Acum vom discuta cu familia ei biologică. ‎Poate voi face și o citire.
‎Voi pune la îndemâna voastră ‎un teanc de lenjerie și altele.
‎- Bine. ‎- Sună bine.
‎I-am întâlnit o singură dată. ‎Dacă mă implic emoțional prea tare,
‎legătura cu celălalt tărâm e periclitată.
‎Sper să obțin unele lămuriri.
‎Orice informație străină de mine ‎ar fi de ajutor.
‎Am multe întrebări ‎despre cum s-a ajuns aici
‎și știu că doar cei din New Orleans ‎au răspunsul.
‎Îți vei vedea familia. Ce simți?
‎Am emoții, dar sunt sigură că va fi bine.
‎Am aflat de existența ‎fraților mei biologici
‎doar acum vreo doi ani, ‎dintr-un test ADN.
‎Am vorbit cu ei la telefon ore întregi
‎și mi-au explicat ce se întâmplase,
‎cum mă dăduse mama spre adopție.
‎Dar nu cunoșteau toate amănuntele.
‎În tot acest timp, ei m-au căutat ‎fără ca eu să fi știut.
‎A fost copleșitor.
‎LACUL PONTCHARTRAIN
‎- Dumnezeule! ‎- Bună!
‎Ea e la volan!
‎- Așa! Ai grijă. ‎- Doamne!
‎Și are unghii violet!
‎Bună! Iată-te.
‎Ce mai faci?
‎Am cu cinci ani mai mult decât Theresa. ‎Ea e surioara mea.
‎Îmi caut sora încă din 1969.
‎Uneori mă întrebam de unde să încep.
‎Dar am simțit mereu ‎că nu e unde-i era locul.
‎Știu că mama e în ceruri și spune: ‎„Nu te da bătută.”
‎Nu doar că mama și mătușa Mary ‎arată la fel, dar se și îmbracă la fel.
‎Au aceeași gestică.
‎E incredibil.
‎Ce se întâmplă aici?
‎George, spune-ne tu.
‎Acum vom lua plasele și toate cele
‎și ne vom duce să prindem crabi și…
‎- Nu se poate. ‎- Ba da.
‎- Doamne! ‎- E partea dinspre Bayou St. John.
‎Am copilărit în sărăcie.
‎Dar, deși ne-a fost greu, ‎mama a fost un om fantastic.
‎Ne-a oferit întotdeauna dragoste.
‎Vreau să-i duc pe Tyler și pe Theresa ‎la prins de crabi,
‎ca să vadă cu ce se ocupa familia noastră.
‎Vreau să aibă o legătură cu mama noastră.
‎- Cea mai bună bunică posibilă. ‎- Da, știu.
‎Mi-ar fi plăcut s-o cunosc.
‎- Spiritual, e aici. ‎- Absolut.
‎- Vreau să… ‎- Sigur.
‎- Pentru început, pregătești plasa. ‎- Bine.
‎Îți dau niște mănuși.
‎Așa.
‎Pui acolo trei gâturi de pui ‎și îi legi ca pe șireturi.
‎- Dar strânge tare, că ți-i iau crabii. ‎- Deci îi leg cu sfoara.
‎Trebuia doar să arunci plasele ‎și să vii mai târziu după ele.
‎- Vai! ‎- Așa prindeai cina.
‎- A fost puțin… ‎- Perfect.
‎DE AICI ÎNCOLO E APĂ ADÂNCĂ
‎Bunica ta abia aștepta să vină aici.
‎Stătea toată noaptea să prăjească pui, ‎să facă salată de cartofi.
‎Stăteam aici toată ziua.
‎Erau vremuri bune.
‎A făcut multe ca să avem o copilărie bună.
‎După cum au descris-o oamenii, ‎bunicii mele îi plăcea distracția.
‎Prețuia lucruri simple ‎și ținea cel mai mult la familie.
‎Se mulțumea cu puțin.
‎Sunt norocos să știu ‎că mă trag din oameni buni.
‎Am înțeles mai bine cine sunt.
‎Ridică plasa, dacă poți.
‎- Vezi ce ai în ea. ‎- Bun. Tragem foarte repede.
‎Au prins vreunul?
‎- Au prins? ‎- Nu știu încă.
‎- Trage. ‎- Bine. Trag!
‎- Uite ce ai aici. ‎- Avem crabi!
‎- Sunt destui pe ziua de azi. ‎- Poftim!
‎- E destul. ‎- Ne ajung cu săptămânile.
‎- Atât de mult intră. Incredibil. ‎- Da.
‎E o zi specială pentru mine.
‎- Știu. E minunat. ‎- Doamne!
‎Le dăm drumul.
‎- Bun. ‎- Ia te uită!
‎- Te iubesc nespus. ‎- Și eu. Totul e minunat.
‎- Da. Simte briza. ‎- Așa e. Și nu plouă.
‎Să știi un lucru despre mama ta, ‎despre mama noastră…
‎Da, așa este.
‎Obișnuia să muncească
‎pe brânci ca noi să putem merge la parade.
‎- La orice. ‎- Da.
‎A fost multă rușine.
‎Mama a suferit o cădere nervoasă
‎după ce te-a dat Stellei.
‎Am aflat asta mai târziu.
‎Pe atunci eram prea mică, ‎nu ni se spunea nimic.
‎Cred că ție și lui Mary vă trezește ‎amintiri frumoase locul acesta.
‎Aș fi vrut să fiu aici, ‎dar suntem acum și asta contează.
‎Îmi dau seama că mama a suferit mult.
‎Putea să aibă o cu totul altă viață, ‎dar i-a fost răpită de acea criminală.
‎E greu să înțelegi ‎toate informațiile primite
‎în situația asta.
‎Văd că mama e emoționată ‎alături de Mary și George.
‎Îmi dau seama că nu e momentul
‎să fac o citire, dar sper să am ocazia
‎peste câteva zile, între patru ochi.
‎A fost un om cu totul deosebit.
‎- Sunt sigură. ‎- Îi semeni mult.
‎- Așa este. ‎- Mulțumesc, sunt onorată.
‎Cel mai greu îmi este să fac față ‎sentimentului de furie
‎pentru că mi-a fost răpit acest timp.
‎Nu știu. Am întors-o pe toate fețele.
‎Într-un fel, e ca o tortură.
‎Când au vorbit despre copilăria lor
‎și despre cât de minunată era mama,
‎ce mamă minunată era,
‎cât era de înțelegătoare, ‎fiindcă îi scotea de la școală
‎ca să meargă la prins de crabi ‎și să aibă o zi plăcută,
‎apoi, seara, mergeau acasă ‎și fierbeau crabii împreună…
‎Aveau o zi plăcută. ‎Cred că sunt invidioasă.
‎Stella nu a făcut așa ceva.
‎Nu mi-a spus niciodată că mă iubește.
‎Fratele și sora mea nu erau bogați, ‎trăiau într-o locuință socială.
‎Dar dragostea pe care au primit-o ‎de la mama mea e neprețuită.
‎Au ajuns oameni de ispravă.
‎Asta ne învață că poți fi sărac, ‎dar, atâta timp cât ești iubit,
‎dacă în casa ta este iubire, ‎ai de toate.
‎Mi-am amintit ceva ce s-a întâmplat. ‎Cred că am uitat asta cumva intenționat.
‎Pe când aveam 19 sau 20 de ani, ‎m-a contactat o persoană:
‎„M-a sunat Stella din închisoare ‎și a spus că nu e mama ta.
‎Vreau doar să-ți spun asta. ‎Fă ce vrei mai departe.”
‎N-am crezut-o. ‎Spusese atât de multe minciuni!
‎Nici nu mi-a trecut prin gând.
‎Dar mi-aș dori… ‎Sunt atât de nervoasă pe mine!
‎Mi-aș dori s-o fi crezut, ‎fiindcă aș fi putut-o întâlni pe mama.
‎Așa era Stella. Mințea mereu.
‎Așa că n-am crezut-o.
‎Voi regreta asta tot restul zilelor mele. ‎Nu mă voi ierta niciodată.
‎Suntem de o zi în New Orleans ‎și nu știm nimic în plus
‎despre cum și de ce mama ‎a ajuns la Stella, o ucigașă.
‎Dar am aflat ‎că bunica mea era o mamă iubitoare,
‎ceea ce e derutant.
‎Dacă își iubea copiii atât de tare, ‎de ce a dat-o pe mama mea?
‎Nu are logică. ‎Vreau să clarific lucrurile pentru mama,
‎fiindcă știu că asta nu-i dă pace.
‎Sper să îi ofer sentimentul împăcării.
‎Mai ales că viața mea e definită ‎de dorința de a oferi oamenilor
‎sentimentul împăcării de sine.
‎E ciudat. ‎Azi e mai complicat ca de obicei.
‎În ce fel?
‎Încerc multe senzații legate ‎de lipsa clarității gândurilor.
‎Simt ceva ca o… încețoșare.
‎Acolo e.
‎Ura!
‎- Tot mai multe senzații ciudate. ‎- Da.
‎În astfel de locuri uneori e mai greu ‎să realizez legătura.
‎Sunt locuri frecventate de mulți oameni.
‎- Da, fiindcă energia lor rămâne. ‎- Da, e ca un burete…
‎Sau ca un dezinfectant de pisoar, ‎sincer să fiu.
‎Mă bucur că ești aici ‎și că facem asta împreună.
‎- Știu. Ura. ‎- Ura.
‎- Bună! Ce mai faceți? ‎- Bună!
‎- Să-ți strâng mâna. ‎- Se poate?
‎Eu sunt Lauren. Mă bucur să te cunosc.
‎- Unde să stau? ‎- Aici. Eu îmi trag un scaun.
‎- Da, e bine așa. ‎- Da.
‎Am aici caietul.
‎- Un caiet foarte util. ‎- Bun.
‎Putem intra în contact cu orice cunoscut, ‎cu o rudă sau chiar cu un necunoscut.
‎- Nu-mi scoate rufele murdare. ‎- O să încerc.
‎Astea fiind spuse, ‎aveți un obiect pentru mine?
‎Da, avem vreo două.
‎La avem pe acestea.
‎Bine. Minunat.
‎Le pun acolo, dacă e-n ordine.
‎Minunat.
‎- Frumusețea asta. ‎- Grozav.
‎Asta…
‎- Două bijuterii. ‎- Îmi plac. Dumnezeule!
‎Bun.
‎Ce ciudat!
‎Bun.
‎Așa. Am să iau asta.
‎Să vedem dacă ne ajută.
‎Așa.
‎- Mă uit de parcă aș înțelege. ‎- Da. Citesc și eu.
‎Vă spun eu despre ce e vorba.
‎Foarte interesant.
‎Asta pare diferit.
‎Mi se spune că e femeie, nu bărbat.
‎- Da. ‎- Bine.
‎E ciudat. Îmi transmite că… ‎N-o pot descrie decât ca o escaladare.
‎Lucruri care escaladează.
‎Încerc să obțin mai multe detalii. ‎Mi se pare o dispariție bizară.
‎Am contactat oameni ‎care au murit în multe moduri.
‎- Acesta mi se pare bizar. ‎- Da.
‎Aici e ceva interesant.
‎Nu e o ședință de spiritism tradițională.
‎M-a marcat ceva venind încoace.
‎Simțeam că am gândurile în ceață.
‎E logic.
‎Dacă cineva e beat sau dacă se simte…
‎Eu m-am simțit amețit. ‎Nu aveam mintea limpede.
‎- Da. Asta se leagă. ‎- Așa e.
‎Bine.
‎Văd apă țâșnind ca dintr-o fântână. ‎Nu știu.
‎Mă întreb dacă nu erau fântâni ‎prin apropiere. Nu știu.
‎La momentul dispariției acestei persoane ‎simt ceva ca…
‎Mă simt îndepărtat de unii oameni.
‎Sunt în jurul ei oameni ‎pe care nu-i cunoștea bine.
‎Sunt convins de asta, la cum simt.
‎- Sincer. ‎- Bine.
‎Sunt sigur de sentimentul că e în preajmă ‎cineva care nu mi-e cunoscut bine.
‎Chiar dacă un tânăr moare de cancer,
‎oamenii pot sta la căpătâiul lui,
‎- …îi sunt alături la final. ‎- Așteaptă.
‎Aici nu simt asta.
‎Simt că sunt luat, furat, ‎ca și când mi-ar fi răpită viața.
‎- Sunt, apoi nu sunt. ‎- E foarte logic.
‎- Da. ‎- Așa simt.
‎Foarte interesant. În preajma dispariției, ‎nu știu de ce, simt ceva sărbătoresc.
‎E o dihotomie sumbră ‎între cineva care moare
‎și senzația că lumea se simte bine, ‎sărbătorește ceva.
‎Simt fericire și emoție.
‎Știți? Asta e foarte enervant.
‎Am văzut tot timpul referințe muzicale. ‎Și suntem într-un bar.
‎Uneori asta e cauza, dar aici e altceva.
‎- Da. ‎- Atmosfera nu se potrivește morții.
‎Se auzea muzică.
‎- Are logică. ‎- A fost brusc.
‎Muzica era pasiunea ei.
‎Iubea muzica country.
‎Îi plăcea să danseze și să fredoneze.
‎Da.
‎Asta e cam ciudat. Așa.
‎Are legătură cu ea cineva ‎cu nume care începe cu „C” sau „K”?
‎Aud puternic sunetul „K”.
‎Cum o chema?
‎- Chrissy. ‎- Asta era.
‎Cine era ea pentru voi?
‎Era sora noastră din comunitate. ‎De aici și eșarfele și celelalte.
‎Nu mi-am dat seama ce era asta. ‎Pe asta o poartă absolvenții?
‎- Eu n-am făcut colegiul, nu știu. ‎- Da, deci…
‎Am fost colege la Afaceri. ‎Asta era eșarfa comunității noastre.
‎- E o piesă decorativă pentru absolvire. ‎- Bine.
‎Purtam eșarfele în ultima poză ‎pe care am făcut-o cu ea.
‎- Da. ‎- Îmi place asta.
‎- A fost o fată foarte de treabă. ‎- Da.
‎O prietenă minunată, plină de energie.
‎Dar foarte sinceră, ‎chiar și când nu voiai să fie.
‎- Da. ‎- O prezență foarte plăcută.
‎Asta e foarte plăcut. Și special.
‎Ciudat. E ceva legat de carte.
‎Interesant simbol.
‎Știți ce semnifică prima zi a lunii?
‎Urma să primească o distincție.
‎Văd ceva ce seamănă cu o plachetă.
‎Încerc să-mi găsesc cuvintele.
‎Săpat în piatră, doar așa pot spune. ‎Simt că e…
‎Trebuie să fie… Rețineți asta:
‎cineva s-a gândit fie să planteze ‎un copac în amintirea ei, fie o va face.
‎E ceva de amploare.
‎Are loc o ceremonie. ‎Văd groapa fiind săpată, toate cele.
‎Nu vă sună cunoscut?
‎- Ba sună. Scuze. ‎- Da? Bine.
‎Domină sentimentul mândriei.
‎E cinstită așa cum se cuvine.
‎Mai simt ceva, simt fiori.
‎Fiindcă văd… mulți oameni fugind.
‎Dar simt că, dincolo de ce s-a întâmplat, ‎este multă frică.
‎Când vine vorba de tratament medical, ‎mi se transmite un „X” mare și roșu.
‎Când se întâmplă asta, ‎înseamnă că a fost o întârziere,
‎o agravare a situației.
‎- Legat de când a venit poliția. ‎- Absolut. Da.
‎Sigur a fost o întârziere.
‎Bine, merg mai departe.
‎E greu de explicat,
‎dar simbolurile care mi se arată sunt…
‎merg de sus în jos.
‎Am senzația că mi-e bine, apoi rău.
‎- Fizic vorbind. ‎- Da.
‎- E perfect logic.
‎- Bine. ‎- Da.
‎Mi se transmite că e important
‎un sunet care reverberează.
‎Știu că e ciudat, ‎dar a fost o problemă când sunetul…
‎Nu pot desluși de unde vine.
‎- Doar asta pot spune. ‎- Da.
‎Iar când îl aud…
‎simt că nu știu unde să mă uit.
‎E parcă, la propriu, aș…
‎- Sunt multe aici. ‎- Da.
‎Așadar, ce s-a întâmplat?
‎Era un concert.
‎S-a tras în mulțime.
‎- Tot ce ai spus are logică. ‎- Da.
‎Bună ziua! Continuăm cu știrea ‎cumplitelor împușcături din Las Vegas.
‎Cele mai grave din istoria Americii.
‎Un om a deschis focul aseară,
‎imediat după zece, ora locală,
‎de la etajul al 32-lea
‎al hotelului Mandalay Bay din Las Vegas. ‎A tras mai multe rafale, la foc automat.
‎Mulți erau bulversați, fugeau…
‎Dle ofițer, la jumătatea Mandalay Bay.
‎Văd gloanțele venind ‎de la jumătatea lui Mandalay Bay.
‎S-a intervenit cu întârziere.
‎Plecați de aici! Se trage de acolo. ‎Mergeți într-acolo!
‎Hai! Pe acolo!
‎Și-au pierdut viața 61 de persoane, ‎dar în jur de 500 au fost rănite.
‎Au fost mai multe locuri de comemorare.
‎- Dar o plachetă e imaginea recurentă. ‎- La asta te duce gândul.
‎Oamenii se bucurau de concert
‎și au lăsat toate acestea în urmă, fugind.
‎Acum s-a lăsat tăcerea, ‎din cauza tragediei care a avut loc.
‎Aveți vreo întrebare ‎pentru această persoană?
‎- Este bine? ‎- Da.
‎- I-a fost bine într-un final? Nu știu. ‎- Da.
‎- Știi? ‎- Desigur.
‎Din ce înțeleg de la ea, ‎totul s-a întâmplat foarte repede.
‎Îmi transmite că e împăcată și liniștită.
‎Dar îmi transmite foarte multă bucurie.
‎- O senzație copleșitoare de pace. ‎- Incredibil.
‎- Dar asta nu… ‎- E liniștitor.
‎Știu că asta nu șterge cele întâmplate.
‎- Da. ‎- Mulțumesc că v-ați deschis.
‎Știu că e greu să vorbești despre asta.
‎Acum înțeleg de ce mi s-a părut ciudat.
‎Nu e o situație ca oricare alta.
‎Dar sper ca asta să tragă ‎un semnal de alarmă legat de arme.
‎- Și eu. ‎- Pentru că…
‎N-o spun destul: ei nu vor ‎ca moartea să le definească viața.
‎Dar, fiindcă a murit așa, ‎pot fi trase semnale de alarmă importante.
‎Asta va ajuta mulți oameni.
‎- Mulțumesc mult. ‎- Desigur.
‎Înainte să pleci, ne poți spune ‎viitoarele numere la loto?
‎- Le am la spatele caietului. ‎- Da?
‎- Lasă-l aici. Nu le rosti. ‎- Dacă vi le arăt
‎- …ar trebui să vă iau viața. ‎- Nu e nevoie.
‎Exact.
‎- Dacă vreți un pahar, alegeți. ‎- Poate.
‎- Fiți sănătoase! Pa! ‎- O zi minunată. Pa!
‎Mi-a prins bine să primesc confirmarea
‎faptului că ea încă radiază.
‎Că încă dansează.
‎- Asta voiam să aud. ‎- Da.
‎A fost o colegă de-ale lor
‎care a murit în atacul din Las Vegas.
‎Pe drum încoace ‎am avut o senzație de beție.
‎- Acolo s-a băut mult. ‎- Chiar ai spus…
‎Da, ai spus că nu ai mintea limpede.
‎- Și nu erai sigur. ‎- Da.
‎În timpul ședinței, ‎mi-am dat seama că băuse.
‎Ți-a arătat cum a fost.
‎- Să fii acolo. ‎- Să fii acolo, în acel moment.
‎Mă fascinează ideea
‎de-a facilita ceea ce fac zilnic.
‎Eu mâzgălesc.
‎Așa stabilesc legătura.
‎Dacă aș avea un loc unde să merg ‎înaintea unei ședințe,
‎ca să am parte de impresii mai precise,
‎sigur că aș încerca.
‎Așa că am construit ‎un psihomantum cu tata.
‎Da. Să vedem ce avem aici.
‎Prinde formă.
‎Ce ai zis?
‎Atât de masculin! Numai testosteron.
‎Psihomantum are la bază ‎un proces străvechi
‎de comunicare cu forțele superioare,
‎datând din timpul Greciei antice, ‎al necropolelor.
‎Locuri unde mergeau persoanele îndoliate
‎ca să comunice cu cei dispăruți.
‎Ideea e să intri într-un loc.
‎Pe atunci era subteran sau în peșteri.
‎Era un loc cufundat în întuneric.
‎Astfel, aveau parte de experiențe,
‎vedeau sau simțeau ceva ‎ce n-ar fi simțit în mod normal.
‎Psihomantumul imită asta ‎într-un fel mai modern.
‎Procesul presupune să stai ‎între 45 și 60 de minute în cameră,
‎să te uiți într-o oglindă așezată ‎astfel încât să nu te poți vedea în ea.
‎Mulți oameni spun că văd ceva.
‎Uneori culori, alteori simboluri.
‎Mai interesant, uneori oamenii văd fețe
‎și apariții complete ale celor ‎pe care i-au cunoscut cândva,
‎dar și ale unor necunoscuți.
‎Treaba mea ca mediu e o urmare naturală
‎a intrării în acel spațiu ‎pentru a vedea ce găsesc
‎și dacă e diferit de ce percepe ‎un om de rând.
‎În primele 10-15 minute,
‎nu simt mare lucru în sinea mea ‎sau la exterior.
‎Nu văd nimic.
‎Dar, mergând mai departe, ‎devine puțin apăsător.
‎Am simțit o atingere pe umăr.
‎Am văzut în oglindă o mână.
‎Am intuit ceva legat de o doamnă ‎cu un neg pe buza de sus.
‎Ciudat.
‎A apărut o referire la Grecia. ‎Am văzut chiar
‎cuvântul „Grecia” scris cu litere albe.
‎Am simțit prezența unui bunic,
‎am văzut un bărbat ‎cu păr castaniu ceva mai lung.
‎- Tânăr sau bătrân? ‎- Tânăr.
‎În viață, nu mort.
‎Asta a fost ciudat. Mă așteptam ‎să văd morți, dar aveam viziuni cu vii.
‎Când fac o citire, intru în contact ‎deopotrivă cu viii și cu morții.
‎Ca mediu, vorbesc cu cei morți.
‎Dar uneori mesajele lor îi implică pe vii.
‎Pe cei încă prezenți.
‎Și prin comunicarea cu celălalt tărâm,
‎deseori obțin informații ‎despre cei încă în viață.
‎Cum se simt, ce fac acum,
‎ce au făcut, uneori ce probleme au.
‎Și acele mesaje sunt importante. ‎Nu trebuie să vină mereu de dincolo.
‎A fost o experiență. ‎Ca și când m-aș fi drogat.
‎Deși, sincer, n-am făcut-o niciodată. ‎Fiindcă sunt cam banal.
‎Cel mai important, am aflat ‎că psihomantumul poate induce viziuni.
‎Nu mă așteptam la asta.
‎Mă așteptam ca orice vedeam semnificativ ‎să fie în oglinda din fața mea,
‎dar pare să acționeze ca mijloc ‎de atingere a unei stări mentale
‎mai susceptibile.
‎- Bună! ‎- Bună! Mă bucur că vă văd! Da.
‎E Tyler. Ce faci?
‎- Încântată. ‎- Asemenea!
‎- Bun. ‎- Mersi că m-ați chemat. E frumos aici.
‎- Mersi de invitație. ‎- Absolut.
‎- Ce bine că nu mai e un vis. ‎- Așa e!
‎Te-am văzut în visele mele și îmi citeai.
‎Uimitor! A fost o premoniție.
‎- Așa a fost scris. ‎- Da.
‎Am să vă spun ceva. ‎Aseară am testat o încăpere
‎în care meditez și mă conectez.
‎- Bun. ‎- Nu știam că ne vom vedea azi.
‎Dar am văzut ceva legat de un grec
‎și am văzut păr castaniu lung și bogat.
‎- Serios? ‎- Da.
‎E clar că așa a fost scris în stele.
‎Mă trec fiorii numai spunând asta.
‎Am emoții.
‎Deja am aflat multe, ‎așa că voi începe cu asta.
‎Întrebarea e dacă aveți pe cineva ‎în comun sau nu?
‎Eu le cunosc, ‎dar ele n-au pe nimeni în comun.
‎Nu se cunosc.
‎Producătorul a zis să aduc ‎doar o persoană,
‎dar am zis că nu pot alege.
‎„Nu-i pot face asta prietenei mele. ‎I-am spus deja. Nu pot veni cu altcineva.
‎E foarte important,” am spus.
‎A doua zi m-a sunat producătorul:
‎„Bine, poți veni cu doi invitați.”
‎Asta ajută. Voi separa lucrurile.
‎- Ați adus obiecte? ‎- Da.
‎Bun. Puneți-le pe masă.
‎Perfect. Să pun asta aici.
‎Îl voi lua prima dată pe acesta.
‎Acesta? Bine.
‎- Da. Să vedem ce iese. ‎- Bine.
‎Așa…
‎Ai vreo legătură cu martie?
‎- Vreo aniversare? ‎- Atunci e ziua mea.
‎- Tare. Aleatoriu. Bun. ‎- Da.
‎Văd.
‎Știi pe cineva numit Christos?
‎- Da. ‎- Cine e?
‎Tatăl meu.
‎- Tatăl tău? ‎- Doamne! Ce ciudat!
‎- Da, știu, te sperie. ‎- Ce conversație ciudată!
‎Foarte interesant! Am să continui așa. ‎Bun.
‎Așa. Mi se arată o figură maternă, ‎dar nu e mama ta, ci a uneia dintre voi.
‎Cineva care a fost ‎cea mai tare mamă din lume, ca să zic așa.
‎Nu știu de ce simt asta așa puternic, ‎dar trebuie s-o spun.
‎Asta. Bun.
‎Aveți careva legături de familie ‎cu New York?
‎- New York? ‎- Da.
‎Nu New York City.
‎- Corect. Da. Statul New York. ‎- Bine.
‎E interesant ce mi se relevă.
‎Face referire la unele femei ‎care au legătură cu ea.
‎De obicei, asta se întâmplă ‎în relație cu fiicele,
‎dacă sunt două sau trei fete în familie…
‎Pe scurt, simt mult estrogen.
‎- Da. ‎- Multe femei puternice.
‎- A avut copii? ‎- Da.
‎- A avut fete? ‎- Da.
‎E bine. Știi dacă a avut cel puțin…? ‎Sunt îndoit între două sau trei.
‎- Câte? Două? ‎- Da.
‎- A născut-o pe una. ‎- Înțeleg.
‎Iar una e adoptată.
‎Îmi place. Bun.
‎Ciudat.
‎Îmi lasă impresia ‎că e mulțumită de cât a trăit.
‎Dar s-a întâmplat ceva interesant.
‎Unii oameni erau departe de ea ‎la momentul morții.
‎- Au fost doar anunțați de moartea ei. ‎- Cum?
‎- Doamne! ‎- E ciudat, fiindcă pe ea n-o deranjează.
‎Simt că e relaxată. „E-n regulă. ‎Nu trebuie să fie nimeni de față.”
‎- E absolut adevărat. ‎- Deci asta chiar s-a…
‎Să văd ce e asta.
‎Amintește o situație de când a pierit,
‎iar cineva n-a putut să vină.
‎Unde erați amândouă când a pierit?
‎- În Neuilly, Franța. ‎- Deci erați împreună?
‎- Da. ‎- Înțeleg.
‎A lipsit una dintre cele două fiice? ‎N-a reușit să ajungă?
‎- Niciuna n-a fost acolo. ‎- Bun.
‎- Dar așa a cerut ea. ‎- Da.
‎Deci asta e.
‎Ciudat.
‎Asta va suna ciudat,
‎dar există o legătură…
‎Simt ceva legat de celebritate.
‎Oricând simt asta,
‎cineva fie e renumit, ‎fie are legături cu celebrități
‎sau cu o figură istorică emblematică
‎sau… ați înțeles ideea.
‎Ai nimerit-o.
‎- Vorbim despre o viață cu stil. ‎- Da.
‎Asta simt. Aș spune că e ceva regal.
‎Bun cuvânt.
‎Chiar voiam să spun că cineva e înrudit, ‎ceea ce ne duce mai departe…
‎Cred că a cunoscut capete încoronate.
‎Apare detaliul ăsta.
‎Nu simt că e vorba ‎de celebrități mediatice.
‎E vorba de demnitari, ‎de oameni de rang înalt.
‎Eu asta simt. ‎Apare o referință interesantă,
‎poate încă nu e relevantă, ‎dar cred că există o Ruth.
‎- Îți spune ceva Ruth? ‎- Da.
‎- Știi cine e Ruth? ‎- Da.
‎Glumești?
‎Da, deci mi se spune să evidențiez „Ruth”. ‎Foarte interesantă doamnă.
‎O simt ca pe o forță a naturii.
‎- Vreau să știi asta. ‎- I s-a mai spus asta.
‎- Cred. Da. ‎- E o trăsătură a ei.
‎Sunt curios cine e mama.
‎Bun. Mi-a fost ca o mamă, bunică, ‎cea mai bună prietenă.
‎Am învățat multe de la ea.
‎- Tu ești foarte tânăr. ‎- Da.
‎Poate nu știi.
‎- Dar asta… asta este ea. ‎- Poftim?
‎- Da. ‎- Cum?
‎Glumești?
‎Subtitrarea: Linda Pricăjan