A NETFLIX SOROZATA
Folyton visszatér azokhoz, akikkel körülvette magát.
Pénzt szerez, pénzért megtesz dolgokat, ilyesmi.
És gyanítom, hogy mindennek köze volt a halálához.
Tudta, hogy ezt nem fogja megúszni.
Igen?
Valami eszébe jutott?
Úgy tűnik, mintha…
tudta volna, hogy aznap meghal.
Furamód felhívta anyánkat: „Anya, jól vagy?”
Erre ő: „Mi a gond? Én jól vagyok.”
Igen.
- Veszélyes barátai voltak. - Igen.
Szerintem valaki megfenyegette.
- „Ha nem teszed ezt… - Igen.
- ...akkor a családodnak baja esik.” - Értem.
- Tudja, ki ölte meg? - Még nem.
- De sejtem. - Rendben.
Ezt észben tartjuk.
Nekem azt mutatja, hogy odacsalták
arra a helyre. Ezt tudnia kell.
- Rendben? - Te jó ég!
Ha az az ember, akire gyanakszik,
ezzel kapcsolatba hozható, akkor ő ezt megerősíti.
Hű!
Óvatosnak kell lennem, mert nem akarok senkit megvádolni,
de én azt érzem,
hogy elárulták.
Az akkori "barátja",
az, aki szerintem elcsalta.
- Értem. - Ahhoz, aki meghúzta a ravaszt.
Igen.
Azt tényként tudjuk, hogy ez a "barát"
volt az utolsó ember, aki látta a bátyámat.
- Igen. - Kitette egy benzinkúton.
Ahol senki sem látta.
- Ki fog derülni az igazság. - Tényleg?
Az, aki ezt tette,
a bebörtönzés jelképét mutatja, de más módon…
- Rendben. - A tettest el fogják kapni
valami más miatt. És aztán ki fog derülni egy-két információ.
Mindezek ellenére úgy érzem, hogy rendes srác volt.
- Tudja? - Igen, az volt.
- Nagyon jó testvér volt. - Igen.
Nagyon hiányzik.
A bátyám fiatalon került az utcára,
ő is és én is. Akkor kezdődött az egész.
Illegálisan szereztünk pénzt.
Nem gondoltunk a következményekre.
Senki sem szólt. Nem volt előttünk példakép, aki elmondja:
„Börtönbe kerülsz, vagy meghalsz.”
Senki sem térített jó útra. Nem volt előttünk jó példakép.
A bátyám hét évet ült egy szövetségi börtönben.
Miután kiengedték, egy éven belül meghalt.
Amikor új életet kezdtem,
úgy döntöttem, csak magamat fogom védeni.
Lehet, hogy önzőség volt, de tudtam, hogy ott kell hagynom a várost.
És meg sem próbáltam őt rábeszélni, hogy kezdjen valami mást az életével.
Emiatt is megbánást és bűntudatot érzek.
Ahogy én látom, nem hibáztat senkit.
Nem ítélkezik. Azt mondja: „Ezt érzi valaki.”
Nyilván magára gondol.
Szeretné, ha elmúlna
ez az érzése, hogy tehetett volna valamit.
Igen.
Hallanak, amikor imádkozom értük?
Természetesen.
Mindig elmondom, hogy hallanak minket. Érzik a szándékunkat.
Ebben rejlik ennek az ereje. Szeánsz közben
létrehozok egy kapcsot. És amikor hangosan beszél hozzájuk,
akkor ők azt érzik. Tudatában vannak.
Ezért szoktam imádkozni.
Amikor hozzájuk beszélek, az…
„Mondjátok, hogy itt vagytok velem!” Ezt szoktam mondani.
Nincs egyedül. Most is az élete részei.
Ezt nagyon jó hallani.
Úgy érzem, itt van velem az apám és a bátyám.
- Itt, velem. - Pontosan.
- Nem bánja, ha megölelem? - Nyugodtan.
- Köszönöm. - Ezt ők küldik.
Köszönöm, Tyler!
Tylertől engedélyt kaptam, hogy éljem az életem.
Új célt és némi reményt adott.
- Gyönyörű szeánsz volt. - Tényleg?
- Ezért csináljuk ezt az egészet. - Ennek örülök.
Igazán gyógyító volt.
5. FEJEZET MAGASABB ERŐK
NEW ORLEANS LOUISIANA
NEW ORLEANS
EGY HÉTTEL KÉSŐBB
New Orleansba jöttünk, hogy válaszokat keressünk.
Anyukám családjával már beszéltem.
De most ideje leülnöm a vér szerinti családjával,
talán szeánszot is tarthatok.
Ideteszek egy adag alsóneműt, hogy könnyen hozzáférjél.
- Rendben. - Jó.
Egyszer találkoztam velük.
Ha elragadnak az érzéseim, elfogult leszek,
az befolyásolja a kapcsolatomat a túlvilággal.
Remélem, tisztábban fogok látni.
Minden apró információ segíthet.
Rengeteg kérdésem van a történtekről,
és tudom, hogy csak a New Orleans-i rokonok tudják a választ.
Milyen érzés, hogy találkozol velük?
Jó, nagyon izgulok. De biztosan rendben lesz minden.
Nemrég találtam meg az igazi testvéreimet
egy két évvel ezelőtti DNS-vizsgálat révén.
Órákon át beszélgettünk telefonon,
és elmondták, hogy mi történt,
és hogy mondott le rólam az anyám.
De nem tudtak minden részletről.
ŐK is kerestek egész idő alatt. És én nem is tudtam.
Nagyon megrázó volt.
PONTCHARTRAIN-TÓ
- Jóságos ég! - Helló!
Ő vezet!
- Jól van, óvatosan! - Te jó ég!
Lilák a körmei!
Szia! A mindenit!
Hogy vagytok?
Öt évvel vagyok idősebb Theresánál.
Ő a kishúgom.
1969 óta keresem a testvéremet.
Sokszor kérdeztem magamtól: „Hogy álljak neki?”
Mindig éreztem, hogy nem jó helyen van.
Éreztem, hogy anya onnan fentről mondja:
„Folytasd csak!”
Mary nénikém és anyukám nemcsak ugyanúgy néznek ki,
de hasonlóan öltözködnek.
Hasonlók a mozdulataik.
Nagyon durva.
Mi folyik itt?
George majd elmondja.
Az a helyzet, hogy régen fogtuk a hálókat,
és elmentünk rákászni.
- Na, ne! Te jó ég! - A St. John mocsárhoz.
A tópartra.
Szegények voltunk,
sok nehézséggel küszködtünk, de anyám remek ember volt.
Bőven kaptunk tőle szeretetet.
Elviszem Tylert és Theresát rákászni,
mert szeretném nekik megmutatni ezt a családi hagyományt.
Így kapcsolatba léphet édesanyánkkal.
- A legjobb nagyi a világon. - Igen, tudom.
Bárcsak találkoztunk volna!
- Lélekben itt van. - Az biztos.
- Szeretném, ha… - Rendben.
- Először is fogjuk ezt a hálót. - Rendben.
Adok egy kesztyűt.
Rendben.
A lényeg, hogy fogsz három csirkenyakat,
és hozzákötöd. De szorosan, mert a rákok elviszik.
Értem, a zsinórhoz kötjük.
A lényeg, hogy kiterítjük a hálót.
És később visszajövünk.
- Te jó ég! - Ennyi kell a vacsorához.
- Ez egy kicsit… - Tökéletes.
A nagyanyád imádott idejárni.
Egész éjjel sült csirkét és krumplisalátát csinált,
aztán itt töltöttük a napot.
Nahát!
- Szuper volt. - Hűha!
Sok mindent tett azért, hogy boldog legyen a gyerekkorunk.
Abból, amit mások mondtak a nagymamámról,
tudom, hogy szerette a vidámságot.
Szerette az egyszerű dolgokat, a családját,
ez volt a legfontosabb. Ennyi kellett a boldogságához.
Örülök, hogy ilyen remek felmenőim vannak.
Így jobban értékelem azt, aki vagyok.
Húzd fel a hálót!
- Lássuk, mi van benne! - Jól van, gyorsan felhúzom.
Fogtatok valamit?
- Van benne valami? - Nem tudom.
Húzd meg!
Rendben, húzom.
- Nézd csak! - Ezek rákok!
- Ez mára elég is. - Ez az!
- Elég lesz. - Hetekig ehetjük.
Hű, jó sok belemegy.
- Szuper! - Igen…
Ez egy különleges nap.
- Tudom, nagyon klassz. - Te jó ég!
Jönnek a rákok!
- Oké. - Odanézz!
- Nagyon szeretlek. - Én is téged. Ez nagyszerű!
- Érzed a szellőt? - Igen, és nem esik.
Mondok valamit édesanyádról, az anyukánkról…
Igen, így van.
A belét is kidolgozta azért,
hogy elmehessünk a felvonulásra.
- Mindenhova. - Igen.
Nagyon szégyelte magát.
Anyának idegösszeroppanása volt,
miután odaadott Stellának.
Erre később jöttem rá.
Akkoriban túl fiatal voltam, és nem mondtak nekünk semmit.
Maryvel biztos szép emlékeitek vannak
az itt töltött időkről.
Bárcsak itt lehettem volna! De most itt vagyunk. Ez a lényeg.
Látom anyán, hogy ez megviseli.
Más élete lehetett volna,
amit elvett tőle egy bűnöző.
Nehéz koncentrálnom az átjövő információkra,
mert sok minden történik.
Látom, hogy anya elérzékenyül Mary és George társaságában.
Azt érzem, ez nem jó időpont
szeánszot tartani. De remélem, bepótolhatom
a következő napokban, ha négyszemközt leszünk.
Különleges személy volt.
- Biztosan. - Hasonlítasz rá.
- Ez igaz! - Köszönöm. Megtisztelő.
A legnehezebb az egészben, hogy borzasztóan dühös vagyok,
hogy ezt az egészet elvették tőlem.
Nem tudom, már ezerszer végiggondoltam.
Egy kicsit olyan, mintha kínoznám magam.
Amikor a gyerekkorukról mesélnek,
és arról, hogy milyen csodálatos volt az anyánk,
és milyen remek szülő volt,
és milyen vidám volt, és hogy értük ment a suliba,
hogy elmenjenek rákászni, és jól érezzék magukat együtt.
Aztán a nap végén hazamentek, és megfőzték a rákokat.
Jól szórakoztak. És igazából féltékeny vagyok.
Stella sosem csinált ilyet.
Sosem mondta, hogy szeret, egyetlenegyszer sem.
A testvéreim nem voltak gazdagok. A szegénynegyedben laktak.
De anyám szeretete minden pénznél többet ért.
Nagyszerű emberekké váltak.
Vagyis nem számít, ha valaki szegény. Amíg szeretnek minket,
és van egy szerető otthonunk, mindenünk megvan.
Eszembe jutott valami, amit eddig titkoltam,
hogy elfelejtsem.
19-20 éves koromban
felkeresett valaki, és azt mondta:
„Stella felhívott a börtönből, és azt mondta, hogy nem ő az anyád.
Csak ezt akartam elmondani, azt kezdesz vele, amit akarsz.”
Nem hittem el, mert Stella annyit hazudott,
és ez fel sem merült bennem.
De bárcsak… Úgy haragszom magamra.
Bárcsak hallgattam volna rá,
mert akkor találkozhattam volna anyámmal. Stella ilyen volt.
Hazudott.
Úgyhogy nem hittem neki. És ezt a sírba viszem magammal.
Ezt sosem bocsátom meg magamnak.
Első nap New Orleansben. Még mindig nem tudjuk,
hogy miért és hogyan került anya Stellához, a gyilkoshoz.
De azt megtudtuk, hogy a nagymamám egy szerető anya volt,
ami elég furcsa.
Ha annyira szerette a gyerekeit, miért adta oda anyámat?
Ennek semmi értelme. Szeretném ezt kideríteni,
mert tudom, hogy anya ezen őrlődik.
Csak remélni tudom, hogy segíthetek neki békére lelni.
Főleg azért, mert az életem akörül forog, hogy másoknak
segítsek békére lelni.
Furcsa. Zavarosabb, mint általában.
Hogyhogy?
Sok utalást látok arra, hogy nem tiszta az agya.
Az egész olyan… homályos.
LOS ANGELES KALIFORNIA
Itt is van.
Éljen!
- Fura érzésem van. - Igen.
Az ilyen helyszíneken nehezebb kapcsolódni.
Olyan hely, ahol sok ember megfordul.
Mert itt hagyják az energiájukat.
Igen, mindenki csak… Olyan, mint egy szivacs.
Inkább, mint egy vécétabletta.
Örülök, hogy itt vagy, és együtt csináljuk.
- Igen, én is. - Éljen!
- Helló! Hogy vagytok? - Szia!
- Fogjunk kezet! - Liliana. Örvendek!
Lauren vagyok. Örülök, hogy itt vagy.
- Hová üljek le? - Ide. Ezt arrébb viszem.
- Az jó lesz. - Igen.
Itt van a jegyzetfüzetem.
- Egy jó kis füzetecske. - Jó.
Bárki, akivel találkoztatok, ismerős, rokon átjöhet,
de olyan is, akit nem ismertek.
- Ne teregesd ki a családi szennyest! - Igyekszem.
Hoztatok nekem valami tárgyat?
Igen, van egy pár.
Itt van ez a kettő.
Szuper!
Ezeket ideteszem, ha nem baj. Klassz!
- Itt ez a szépség. - Aranyos. Ez…
- Pár ékszer. - De szép! Istenem!
Jól van.
Milyen fura!
Jól van.
Most ezt megfogom.
Lássuk, hogy tudok-e kapcsolódni.
Ez az!
- Úgy nézem, mintha érteném. - Tudom. Én is olvasom.
Majd én szavakba öntöm. Elmondom, mi ez.
Nagyon érdekes.
Ez egészen más.
Jól van, egy nőt látok, nem férfit.
- Igen. - Jól van.
Elég fura. Olyasmit említ, nem tudom, másképp leírni:
hogy a dolgok felgyorsulnak valamiképpen.
Próbálok több részletet összeszedni, mert ez fura halálnak tűnik.
Sokféleképpen halnak meg az emberek.
- De ez valahogy fura. - Igen.
Van egy érdekesség.
Ez nem egy hagyományos látnoki szeánsz.
Egy dolog van, amit már idefelé is láttam.
Az éreztem, hogy az elmém nem tiszta.
Ez stimmel.
Mint amikor valaki részeg, vagy valaki…
szédül. Így tudnám megfogalmazni.
Nem tiszta az agyam.
- Igen, ez igaz. - Bizony.
Rendben.
Látok valami vizet spriccelni. Mint egy szökőkút. Nem tudom.
Vajon volt a közelben valami szökőkút? Nem tudom.
Amikor ez az illető meghalt,
azt érzem, hogy…
Mintha távolodnék az emberektől.
Olyanok vannak körülötte, akiket nem ismert közelről.
Ki kell ezt mondanom úgy, ahogy átjön.
- Őszintén. - Rendben.
Meggyőződésem, hogy volt valaki ott,
akit nem ismerek jól.
Mint amikor… Például, ha egy fiatal hal meg rákban,
mindenki ott van mellette,
- és elbúcsúznak. - Számítanak rá.
Ezt nem érzem ennél az esetnél.
Úgy érzem, hogy elvették tőlem,
elvették az életemet.
- Itt vagyok, aztán nem. - Ez is stimmel.
- Igen. - Így jön át.
Érdekes dolog ez a halál,
és nem tudom, miért, de valami ünnepléssel kapcsolatos dolgot érzek.
Nagyon sötét ellentét van aközött, hogy valaki haldoklik,
ugyanakkor ünnepség van, ahol az emberek jól szórakoznak.
Boldog és izgatott vagyok.
Értitek? És ez irritáló.
Egész idő alatt zenei utalásokat láttam, és egy bárban vagyunk.
Néha ennyi, de ennél ez több.
- Igen. - A hangulat nem egyezik a halállal.
Szólt a zene. Tudod.
- Stimmel. - Hirtelen történt.
Imádta a zenét.
Főleg a countryzenét.
Imádott táncolni és énekelni.
- Igen. - Igen.
Ez is fura. Igen.
C-vel vagy K-val kezdődő név kapcsolódik hozzá?
Erősen hallom a K-t.
Hogy hívták?
- Chrissynek. - Értem.
Ki volt ő nektek?
Egy lányszövetséghez tartoztunk. Ezért hoztunk stólát, meg ilyesmit.
Nem is ismertem fel.
Ezt veszitek fel ballagáskor?
- Én nem jártam fősulira, nem tudom. - Igen…
Ugyanarra az üzleti főiskolára jártunk. És ez volt a lányszövetség stólája.
- A ballagásunkra kapjuk. - Értem.
Az utolsó közös képünkön ezt viseljük.
- Igen. - Klassz!
- Olyan menő csaj volt. - Igen.
Fantasztikus barát. Mindig vidám.
És nagyon őszinte, akkor is, ha nem akartad.
- Igen. - Jó volt a társaságában lenni.
Ez nagyon klassz. Különleges volt.
Fura. Látok egy könyvszerűséget.
Ez egy érdekes jelkép.
Tudjátok, mi lehet a jelentősége a hónap első napjának?
Valami kitüntetést kap,
és egy emléktáblát látok.
Próbálom jobban kifejezni magam.
Kőbe van vésve, így tudnám leírni. Olyan, mintha…
Biztosan… Ne felejtsem elmondani,
hogy valaki fát akar ültetni az emlékére,
és ez egy hatalmas dolog.
Ünnepség lesz, látom, hogy gödröt ásnak, mindent.
Ez nem tűnik igaznak?
- De igen, bocsánat. - Akkor jó.
Érzem rajta a büszkeséget.
Hogy így állítanak neki emléket.
Azt érzem, hogy feláll a szőr a hátamon.
Mert azt látom, hogy mindenki lelép.
Nagyok sok félelmet érzek még a történtek kapcsán.
Amikor az orvosi ellátást mutatják,
egy nagy piros X-szel áthúzzák.
És ez mindig valamiféle késlekedést mutat,
a helyzet súlyosságához képest.
- A rendőrség kiérkezéséről van szó. - Teljes mértékben. Igen.
Valóban későn jöttek.
Jól van, folytassuk!
Ezt nehéz elmagyarázni,
mert most az a szimbólum jön át…
Fentről lefelé megyek.
Magasan vagyok, aztán meg lent.
- Fizikailag. - Igen.
- Ez tökéletesen igaz.
- Jól van. - Igen.
Nagy hangsúly van, ahogy ez átjön,
a visszhangon.
Tudom, hogy furcsa, de volt valami, ahol a hang…
Nem tudom megfejteni, hogy ez honnan jön.
- Így tudnám leírni. - Igen.
És amikor átjön…
Azt érzem, hogy nem tudom, hová nézzek.
Szó szerint…
- Sok minden van itt. - Igen.
Szóval, mi történt?
Élő zenés koncert volt.
És lövöldözést tört ki.
- Amit mondtál, minden stimmel. - Igen.
Jó estét! Folytatjuk híradásunkat a borzalmas Las Vegas-i lövöldözésről.
A legsúlyosabb Amerika történetében.
Egy fegyveres tüzet nyitott
nem sokkal helyi idő szerint 10 óra után
a Las Vegas-i
Mandalay Bay Hotel 32. emeletéről egy automata fegyverből.
Mindenki zavarodottan szaladgált.
Mandalay Bayből középen.
A lövések a Mandalay Bayből jönnek középről.
- Későn reagáltak. - Igen.
Menjenek innen! Az épületből lőnek! Arra menjenek!
Arra! Menjenek!
Összesen 61-en haltak meg, de 500-an megsebesültek.
Különböző emlékhelyek vannak.
- De az emléktábla már készül. - Ez jutott eszünkbe.
Az emberek élvezték a koncertet,
és ezt mind maguk után hagyták menekülés közben.
Néma csend van a tragikus események után.
Van valami kérdésetek a barátnőtökhöz?
- Jól van-e. - Igen.
- Jól volt-e a végén. Nem tudom. - Igen.
- Tudod? - Persze.
Abból, ahogy ő átjön, azt látom,
hogy minden gyorsan történt.
Békét és elfogadást látok rajta.
És el sem tudom mondani, mennyi vidámságot áraszt.
- És túláradó békét. - Ez fantasztikus!
- De ez nem… - Ez megnyugtató.
De ez nem teszi semmissé a történteket.
- Igen. - Köszönöm, hogy elmondtátok.
Tudom, hogy nem könnyű róla beszélni.
Most már tudom, hogy miért volt olyan furcsa nekem,
mert ez nem egy átlagos helyzet.
Remélem, ezzel felhívhatom a figyelmet az erőszakos fegyverhasználatra.
- Én is remélem. - Mert…
Ők nem szeretnék, ha a haláluk határozná meg az életüket.
A halála által lehetőségünk van fontos dolgokra felhívni a figyelmet.
Sok embernek segíthetünk.
- Nagyon köszönjük. - Nincs mit.
Mielőtt elmennél, elárulnád a jövő heti nyertes lottószámokat?
- Ennek a könyvnek a hátulján van. - Tényleg?
- Hagyd itt! Nem kell elmondani. - Ha megmutatnám…
- Át kéne titeket hoznom. - Ja, jó.
Igen, pontosan.
- Ha innátok valamit, nyugodtan. - Rendben.
- Mindent jót! Sziasztok! - Szép napot! Szia!
Jó érzés volt hallani,
hogy még mindig vidám.
Még mindig táncol.
- Pont ezt akartam hallani. - Igen.
Az egyik barátnőjük volt,
aki meghalt a Las Vegas-i lövöldözésben.
Idefelé úton egyfajta ittas állapotot éreztem.
- Az emberek sokat ittak. - Mert azt mondtad…
Mondtad is, hogy „nem tiszta az agyam.”
- És bizonytalan voltál. - Igen.
Ahogy ott ültem, tudtam, hogy a lány is ivott.
Átadta neked, hogy hogy érezte magát.
- Amikor ott volt. - Igen, abban a pillanatban.
Hű!
SANTA CLARITA-VÖLGY KALIFORNIA
Lenyűgöz az az ötlet,
hogy valahogy felgyorsítsam azt, amit naponta csinálok.
A munkám során firkálok.
Így kapcsolódok.
Ha van egy hely, ahová a szeánszok előtt bemehetek,
ami talán segít tisztább benyomásokat kapnom,
persze hogy kipróbálom.
Építettem egy pszichomanteumot apukámmal.
Igen, lássuk, mi van itt!
Kezd alakulni.
Mi volt ez?
Olyan férfias. A sok tesztoszteron.
A pszichomanteum egy ősi folyamaton alapul,
amikor felsőbb hatalmakkal kommunikáltak.
Az ókori Görögországban, a temetkezőhelyeken.
Ahová az emberek gyászolni mentek,
hogy kapcsolatba lépjenek az elhunyt szeretteikkel.
A lényeg, hogy elvonuljunk egy helyre.
Régebben ez föld alatt volt, barlangokban,
ahol teljes sötétség honol.
Ezáltal olyan dolgokat is megtapasztalhattak,
olyan dolgokat láthattak, érezhettek, amiket máskor nem.
A pszichomanteum ugyanez, csak modernebb változatban.
A folyamat során 45-60 percet töltök a szobában,
és bámulom a tükröt.
A tükröt úgy helyezik el, hogy ne mutassa a tükörképedet.
Sokan látnak így dolgokat.
Néha színeket, néha szimbólumokat.
A legérdekesebb, hogy néha arcokat látnak,
vagy teljes életnagyságban látnak olyanokat, akiket ismertek,
és olyanokat is, akiket nem.
Az a feladatom médiumként,
hogy bemenjek ide, és megnézzem, mi lesz.
És hogy különbözik-e attól, amit egy átlagember lát.
Az első 10-15 percben
nem igazán éreztem semmit, sem belül, sem kívül.
Nem láttam semmit.
És ahogy telt az idő, egyre megterhelőbb lett.
Mintha megérintették volna a vállamat.
Láttam a tükörben egy kezet.
Láttam egy hölgyet, akinek a felső ajkán volt egy anyajegy.
Fura.
Volt egy utalás Görögországra, mert láttam
fehér betűkkel kiírva, hogy „Görögország”.
Éreztem egy nagypapa jelenlétét.
Láttam egy hosszú, barna hajú férfit.
- Fiatal vagy idős? - Fiatal férfit.
Élőt, nem holtat.
Ez fura volt. Halottakra számítottam.
De élő embereket láttam.
Szeánszok közben élő és halott emberekhez is kapcsolódom.
Médiumként pedig beszélek a holtakkal.
Gyakran az üzenetükben élők szerepelnek.
Azok, akik itt vannak.
A túlvilággal való kommunikáció során
gyakran kapok infókat olyanokról, akik még élnek.
Az állapotukról, hogy mire készülnek,
mit tettek, milyen gondjaik vannak.
Ezek az üzenetek is fontosak.
Nem mindig a túlvilágról jönnek.
Ennél közelebb a drogos állapothoz nem fogok kerülni.
Igazából eléggé maradi vagyok.
A pszichomanteum legnagyobb eredménye, hogy belső látomásokat idéz meg.
Erre nem számítottam.
Valami jelentős dologra számítottam,
ami majd megjelenik a tükörben,
de inkább arra való, hogy olyan állapotba hozza az embert,
ami által sokkal fogékonyabb lesz.
VENICE BEACH KALIFORNIA
- Helló! - Helló! Örvendek! Igen!
Tyler. Hogy vagytok?
- Örvendek! - Nagyon örülök!
- Jól van. - Köszönöm, hogy itt lehetek.
- Köszönjük a meghívást. - Nincs mit.
- Az álom valóra vált. - Igen!
Ez egy csoda, mert láttalak álmomban.
Klassz! Megérezted.
- Ez így volt megírva. - Igen.
Elmesélek valamit. Tegnap este kipróbáltam egy szobát,
ahol meditálni és kapcsolódni szoktam.
- Értem. - Nem tudtam, hogy ma ide jövök.
De láttam egy görög férfit,
akinek szép hosszú, barna haja volt.
- Ez komoly? - Igen.
Ezt a sors rendezte így.
Ahogy beszélek róla, beleborzongok.
Nagyon izgulok.
Máris sok minden átjön, úgyhogy próbálom megfejteni.
A kérdésem az lenne, hogy közös ismerősről lesz szó,
vagy különböző személyekről?
- Különböző személyekről. - Rendben.
Ők nem ismerik egymást.
A producerek mondták, hogy csak egy ember hozzak,
de nem tudtam választani.
„Ezt nem tehetem vele, mert már szóltam neki.”
„Kizárt, hogy őt kihagyjam ebből.”
Mondtam, hogy fontos lenne.
Másnap felhívott a producer,
hogy hozhatok magammal még valakit.
Ez segít különválasztanom az átjött dolgokat.
- Hoztatok tárgyat? - Igen.
Klassz! Tegyük ki mindet az asztalra!
Tökéletes. Ezt tegyük ide!
Először ezt fogom meg, ha nem gond.
Ezt itt? Jó.
- Igen. És lássuk, mi jön át! - Rendben.
Jól van.
Van valami közöd márciushoz?
- Születésnap? - Akkor születtem.
- Klassz! Jól van. - Igen.
Értem.
Ismersz valamilyen Christost?
- Christost? Igen. - Ki ő?
Az apám.
- Az apukád? - Egek! Ez fura!
- Igen, tudom, kísérteties. - Fura az egész.
Érdekes. Jól van. Folytatom tovább. Rendben.
Jól van, látok egy édesanyát,
aki nem hozzád jött, hanem hozzájuk.
A legjobb anya a világon, így tudnám megfogalmazni.
Nem tudom, miért ilyen erős, de ezt ki kell emelnem.
Ez. Rendben.
Valamelyikőtök családja kapcsolódik New Yorkhoz?
- New Yorkhoz? - Igen.
Nem New York városához.
- Nem, hanem az államhoz. - Rendben.
Elég érdekes, ahogy átjön.
Számos női rokonát emlegeti.
Ilyenkor általában több lányutódra utalnak.
Két vagy három lányra a családban.
A lényeg, hogy sok ösztrogént érzek.
- Igen. - Erős női jellemek.
- Voltak gyerekei? - Igen.
- Esetleg lányai? - Igen.
Rendben. Legalább két-három lánya van.
- Hány? Kettő? - Igen.
- Van egy, akit megszült. - Értem.
És egyet örökbe adott.
Értem, jól van.
Fura.
Azt a benyomást kelti, hogy elégedett volt az élethosszával.
Érdekes dolog történt.
Egyesek távol voltak tőle földrajzi értelemben a halálakor.
- Úgy mondták el nekik, hogy meghalt. - Mi?
- Te jó ég! - Ez fura.
Szerinte ez „nem nagy ügy.”
Tárgyilagosságot érzek.
„Nem baj, nem kell, hogy itt legyenek.”
- Ez így van. - Szóval, ilyesmi…
Lássuk, mi is ez,
mert a halála körülményeit emlegeti,
és hogy valaki nem lehetett ott.
Szóval, te hol voltál és ő hol volt, amikor meghalt?
Franciaországban.
Együtt voltatok?
- Igen. - Értem.
Ami a két lányát illeti, valaki nem volt jelen?
Nem ért oda?
- Egyik gyereke sem volt ott. - Értem.
- Ő akarta így. - Igen.
Jól van, értem.
Ez furcsa.
Ez furán fog hangzani,
de van valami kapcsolat…
Mintha híres emberről lenne szó.
Amikor ezt érzem,
az azt jelenti, hogy az illető vagy híres, vagy híres emberhez
vagy egy ikonikus történelmi alakhoz köthető,
vagy valami hasonlóhoz.
Ez is igaz.
- Habzsolta az életet. - Igen.
Úgy tudnám megfogalmazni, hogy királyi életet élt.
Ez jó szó rá.
Szóval azt mondanám, hogy vagy rokona volt,
vagy találkozott királyi fenséggel,
valami ilyesmit látok.
Nem tévében szereplő híresség lehet.
Hanem igazi méltóságról, akinek rangja van.
Nekem ez jön át. Van egy érdekes utalás,
lehet, hogy nem stimmel,
de mintha lenne egy Ruth.
- Ismerős a Ruth név? - Igen.
- Tudod, ki az a Ruth? - Igen.
Ez valami vicc?
Szóval, Ruthot ki kell emelnem.
Nagyon érdekes hölgy.
Úgy jön át, mint egy természeti erő.
- Szeretném, ha tudnád. - Mondták ezt rá sokan.
- Elhiszem. Igen. - Erről volt híres.
Kíváncsi vagyok, ki volt ő.
Szóval, ő volt az anyám, a nagyanyám és a legjobb barátnőm egyben.
Sokat tanultam tőle.
- Te még nagyon fiatal vagy. - Igen.
Lehet, hogy nem ismered.
- De róla lenne szó. - Micsoda?
- Igen. - Mi?
Ez valami vicc? Hűha!
A feliratot fordította: Latkóczi Barbara