SERIÁL NETFLIX
Pořád se vracel k lidem, kterými se původně obklopil.
Obstarával peníze, příležitosti vydělat peníze a podobně.
Vede mě to domněnce, že to nějak s jeho smrtí souviselo.
A věděl, že toho nebylo cesty ven.
Ano?
Něco vás napadá?
Jako by věděl…
že ten den zemře.
Volal mámě, byl to zvláštní telefonát. „Mami, jsi v pořádku?“
Ona se ptala: „Co blbneš? Nic mi není.“
Jo.
Sházel se s nebezpečnými lidmi.
A hádám, že došlo na nějaké výhrůžky.
- Že jestli něco neudělá… - Ano.
- Ublíží jeho rodině. - Ano.
- Znáte pachatele? - Zatím ne.
- Ale tuším. - Aha.
Myslete na to.
Jako by mi ukazoval,
že ho na to místo nalákali. To je důležité.
- Ano? - Panebože.
Pokud na tu podezřelou osobu teď myslíte,
on vám to dnes potvrzuje.
Musím postupovat opatrně, abych nikoho neobvinil,
ale cítím,
že ho někdo zradil.
Jeho tehdejší „přítel“
ho tam podle mě nalákal.
- Ano. - K osobě, co pak zmáčkla spoušť.
Ano.
Ale my víme jistě, že tento „přítel“ sám přiznal,
že byl poslední, kdo bratra viděl.
- Jo. - Vysadil ho prý u čerpací stanice.
Ale tam ho nikdo neviděl.
- Myslím, že se dočkáte spravedlnosti. - Opravdu?
Ten, co to udělal,
mi ukazuje symbol vězení, ale jiným způsobem…
- Aha. - Toho, co to udělal,
možná policie zadrží při jiném činu a získá tak informace.
Navzdory všemu působí jako hodný člověk.
- Opravdu. - Byl.
- Byl to dobrý bratr. - Jo.
Moc mi chybí.
Bratr se odmala zapojoval do pouličních aktivit.
A já s ním.
Začal taky všelijak shánět peníze.
Začali jsme si vydělávat nepoctivě.
Nemysleli jsme na důsledky.
Neměl jsme žádné vzory, nikoho, kdo by řekl:
„Buď vás zavřou, nebo zabijou.“
Nikdo nám neukázal lepší cestu. Nikoho takového jsme neměli.
Bratr šel asi na sedm let do federálního vězení.
Propustili ho a ani ne za rok skončil mrtvý.
Když jsem se rozhodla žít jinak,
chtěla jsem hlavně zachránit sama sebe.
Možná to bylo sobecké, ale věděla jsem, že musím z města odejít.
A nikdy jsem se ho nepokusila přimět změnit svůj život.
To je další věc, které moc lituju.
Necítím, že by někomu dával něco za vinu.
Nesoudí nikoho. Říká jednoduše: „Takhle to teď je.“
A vy to tak cítíte.
Chce, abyste se zbavila pocitu,
- že jste měla nebo mohla jednat dřív. - Ano.
Slyší mě, když mluvím a modlím se?
Samozřejmě.
Vždycky všem říkám, že nás slyší, vnímají náš záměr.
V tom je síla těchto seancí.
Vyšlu přání se s nimi spojit. A když k nim začnete mluvit,
ať už jakýmkoliv způsobem, cítí to, vědí to.
Takovou k nim vysílám modlitbu.
Když s nimi mluvím,
říkám: „Dejte mi vědět, že tu jste se mnou.“
Nejste sama. Jsou pořád součástí vašeho života.
To mi moc pomůže.
Cítím, že pořád mám bratra a otce. Jsou tu se mnou.
Přesně.
- Můžu vás obejmout? -Jistě.
- Budu moc ráda, děkuju. - Tohle vám posílají.
Děkuju.
Tyler mi dal svolení žít dál.
Dal mi novou budoucnost a trochu naděje.
- Byla to krásná seance. - Jo?
- Proto tohle všechno děláme. - To ráda slyším.
Bylo to uzdravující.
O TÝDEN POZDĚJI
Přijeli jsme do New Orleans pro další odpovědi.
S rodinou, kde máma vyrůstala, jsem už mluvil.
Ale teď si chci promluvit i její biologickou rodinou
a možná udělat sezení.
Dám ti sem hromádku
spodního prádla, abys ho snadno našel.
- Dobře. - Prima.
Viděl jsem je jen jednou.
Když mě něco rozruší a nedokážu si zachovat odstup,
moje spojení s druhou stranou se naruší.
Tak snad se teď zase posuneme o kus dál.
Uvítám ale jakoukoliv informaci, kterou zatím nemám.
Mám spoustu otázek ohledně minulosti
a zodpovědět je může jedině někdo v New Orleans.
Jakou máš před návštěvou pocity?
Těším se. Určitě to proběhne dobře.
O svých biologických sourozencích
jsem se dozvěděla před dvěma lety po testu DNA.
V několikahodinovém hovoru po telefonu
mi vysvětlili, co se stalo
a jak se mě máma vzdala.
Úplné podrobnosti ale neznali.
Celou tu dobu mě hledali, ale o tom jsem nevěděla.
Hodně mě to zasáhlo.
JEZERO PONTCHARTRAIN
- Panebože. - Ahoj.
Za volantem, to je ona!
- Opatrně. - Panebože.
A má fialový nehty!
No ne, ukažte se mi.
Tak co vy všichni?
Jsem o pět let starší než Theresa.
Je to moje mladší sestřička.
Hledám ji od roku 1969.
Často jsem měla pocit, že ani nevím, kde začít.
Ale vždycky se mi zdálo, že není tam, kde by měla být.
A máma je tam nahoře a říká mi:
„Hledej dál.“
Máma a teta Mary vypadají skoro stejně
a stejně se oblékají.
Mají stejná gesta.
Je to šílený.
Co jste to přichystali?
Georgi, pověz, co to je.
Tenkrát jsme si vždycky vzali sítě
a šli jsme na kraby a…
- To snad ne. - Je tam jezerní oblast St. John.
Chodíme na pobřeží.
Vyrůstali jsme v chudobě
a zažívali jsme nouzi, ale máma byla fantastická.
Vždycky nás zahrnovala láskou.
Chci vzít Tylera s Theresou na kraby,
aby viděli, co jsme dělali jako celá rodina.
Chci, si našla cestu ke svojí mámě.
- Nejlepší babička, co by sis mohl přát. - Já vím.
Škoda, že jsem ji nepoznal.
- Je tu v duchu s námi. - Určitě.
- Teď prosímtě… - Jasně.
- Přivaž síť sem. - Dobře.
Dám ti rukavice.
Jasně.
Vezmeš tři slepičí krky
a zavážeš je jako tkaničky. Pevně, jinak je kraby vezmou.
Jasně. Přivážu je k provazu.
Sítě tady prostě jenom přivážeš.
A vrátíš se pro ně.
- Panebože. - Takhle si chytíš večeři.
- To bylo… - Perfektní.
POZOR, VELKÁ HLOUBKA
Tvoje babička se sem vždycky tak těšila,
že celou noc zůstávala vzhůru, smažila kuřata a dělala bramborový salát
a pak jsme tu seděli celý den.
Byla to pěkná doba.
Snažila se nám dát krásné dětství.
Dala by se asi popsat mnoha slovy,
ale hlavně byla prostě pohodová.
Cenila si prostých věcí a rodiny,
ta pro ni znamenala vše. Ke štěstí jí stačilo málo.
Jsem rád, že vím, že pocházím z dobrých lidí.
Posiluje to ve mně pocit, že vím, kdo jsem.
Zkus tu síť vytáhnout.
- Koukneme, co tam je. - Tak rychle zatáhnu.
Chytili něco?
- Mají něco? - Ještě nevím.
Tahej.
Tak jo, tahám.
- Podívej, co máme. - Kraby!
- To bude dnes stačit. - Tady jsou.
- To stačí. - Na týden.
Vejde se tam toho hodně.
- To je úžasný. - Jo.
To je úžasný den.
- Jo, fantazie. - Panebože.
Krásnej den.
Teď to stříkne!
- Tak jo. - Vidíš to?
- Mám tě ráda. - Já tebe taky, je to nádhera.
- A ten příjemný větřík. - Krása. A neprší.
Chci o tvojí, naší mámě taky říct, že…
To je pravda.
Vždycky dřela jako kůň,
abychom se vždycky dostali do průvodů.
- A všude. - Jo.
Vnímala to jako obrovskou hanbu.
Když tě dala Stele,
zhroutila se.
To jsem se dozvěděla později.
Tehdy jsem byla moc malá, nic nám o tom neřekli.
Určitě s Mary na to, co jste tady dělali,
hodně vzpomínáte.
Kéž bychom tady mohli být s vámi. Ale jsme tady teď.
Vidím, že to pro mámu je opravdu těžké.
Mohla žít úplně jiný život,
ale ta kriminálnice jí ho vzala.
Valí se toho na nás tolik najednou, že se to nedá
najednou jednoduše zpracovat.
Máma v přítomnosti Mary a George bojuje s emocemi.
To znamená, že není vhodný čas na seanci,
ale snad budu mít příležitost
v dalších dnech, až budeme sami.
Byla opravdu výjimečná.
- Určitě. - Jsi jí hodně podobná.
- Jo, je! - Díky, toho si vážím.
Nejtěžší je, že teď cítím ohromný vztek,
že mi tohle někdo vzal.
Přehrávala jsem si to v hlavě snad už milionkrát.
Skoro se tím mučím.
Když mluví o svém dětství
a o tom, jak byla úžasná,
jaká byla skvělá máma,
jaká s ní byla zábava a jak je vyzvedávala ze školy,
aby mohli jít společně na kraby a udělat si pěkný den.
Večer šli domů a kraba si uvařili.
Prostě si jen užili pohodový den. Asi jim to závidím.
Stella tohle nedělala.
Ani jednou v životě mi neřekla, že mě má ráda.
Sourozenci nebyli bohatí, bydleli v ubytovnách.
Ale láska, kterou jim máma dala, byla k nezaplacení.
A jsou z nich báječní lidé.
Člověk může být chudý, ale když je milován
a jeho domov je plný lásky, má všechno.
Vzpomněla jsem si na jednu událost, kterou jsem asi zapomněla
a vytěsnila.
Když mi bylo 19 nebo 20,
kontaktoval mě nějaký člověk
a řekl: „Stella mě vyhledala z vězení, říká, že není vaše matka.
Chce vám to jen říct a máte s tím naložit, jak chcete.“
Nevěřila jsem jí, protože mi tolikrát lhala,
že mě prostě nenapadlo jí věřit.
A teď mám na sebe vztek.
Měla jsem poslechnout
a setkat se s mámou. Ale Stella byla taková.
Pořád jenom lhala.
A tak jsem jí nevěřila. A to si vezmu i do hrobu.
Nikdy si to nepřestanu vyčítat.
Po prvním dnu v New Orleans nevíme nic nového o tom,
proč a jak se máma dostala k vražednici Stelle.
Ale dozvěděli jsme se, že máma byla ohromně laskavá žena,
což mě trochu mate.
Když měla svoje děti tak ráda, proč se proboha mámy vzdala?
Nedává to smysl. Chci na to přijít i kvůli mámě,
protože vím, že ji to ničí.
Jen doufám, že to v sobě bude moct uzavřít.
Můj život se koneckonců točí kolem toho, že lidem pomáhám
dosáhnout klidu a smíření.
Dneska je to divný. Spletitější než jindy.
V jakém smyslu?
Spousta narážek na zamlžené myšlení.
Vypadá to celé zastřeně.
Tady to je.
Jupí.
- Tohle působí ještě víc divně. - Jo.
Na takových místech, kam chodí hromady lidí,
se seance provádějí hůř.
Lidi za sebou nechávají energii.
Jo, to místo je jako houba.
Nebo spíš jako tableta do pisoárů.
Jsem ráda, že jsme tady spolu.
- Já vím. - Jo!
- Dobrý den! - Ahoj!
- Zdravím vás. - Podáme si ruku?
Panebože. Já jsem Lauren. Moc ráda vás poznávám.
- Kam si mám sednout? - Tady, přinesu to.
- Jo, to půjde. - Jo.
Mám tady svůj sešit.
- Chytrý sešitek. - Dobře.
Může se objevit kdokoliv, koho znáte
nebo s kým se znal někdo z vaší rodiny.
- Hlavně nevytahujte nic na mojí rodinu. - Pokusím se.
Máte pro mě nějaké předměty?
Něco jsme přinesly.
Máte tohle.
Báječné.
Jestli to nevadí, položím si je sem. Paráda.
- Tuhle krásnou věc. - Nádherné.
- Pár pěkných šperků. - Krásné!
Dobře.
Zvláštní.
Fajn.
Vezmu si to.
Uvidím, jestli se mi podaří napojit.
Tak.
- Tvářím se, jako bych tomu rozuměla. - Já vím, zkouším číst.
Přečtu vám to: „Co se proboha děje?“
Moc zajímavé.
Neobvyklá věc.
Dobrá, mám mluvit o ženě, ne o muži.
- Jo. - Dobře.
Je to zvláštní. Zmiňuje něco, co můžu popsat
jedině jako něco, co se stupňuje.
Zkouším zjistit podrobnosti, je to poněkud zvláštní úmrtí.
Vím, že lidé ze světa odcházejí různými způsoby.
- Ale tohle je zvláštní. - Jo.
Zajímavé.
Čtu tady hodně netypické věci, i jako médium.
Po cestě sem už mě zaujala jedna věc.
Jako bych měl rozostřené myšlení.
To by sedělo.
Možná byl někdo opilý nebo…
Prostě jsem se cítil omámeně. Nemohl jsem jasně uvažovat.
- To odpovídá. - Naprosto.
Dobře.
Vidím vystřikující vodu jako u fontány.
Možná byly v okolí nějaké fontány. Nevím.
V době, kdy dotyčná zemřela,
je cítit něco jako…
Neměla odstup od ostatních lidí.
Byla v obklopená lidmi, které neznala.
To se mi jeví úplně zřetelně.
- Opravdu. - Dobře.
Měl jsem pocit, že je blízko někdo,
koho dobře neznám.
Když třeba mladý člověk umírá na rakovinu,
shromáždí se u něj spousta lidí,
- aby ho doprovázeli. - A čeká se.
Ale to není tento případ.
Působí to na mě spíš násilně ve stylu:
„Někdo mi vzal život.“
- A myslím… - To dává smysl.
- Jo. - Tak to tady čtu.
Zajímavé je, že z nějakého důvodu
okolnosti její smrti působí slavnostním dojmem.
Je tam temný kontrast mezi něčí smrtí
a slavnostní atmosférou.
Cítím radost, nadšení.
Rozumíte mi? Trochu mě to rozčiluje.
Cítím odkazy na hudbu a teď jsme v baru.
To může být příčina, ale teď je to něco víc.
- Ano. - Protože nálada neodpovídá realitě smrti.
Hrála tam hudba.
- To sedí. - Bylo to náhlé.
Milovala hudbu.
Milovala country.
Ráda na koncertech tančila a zpívala.
Jo.
Tohle je zvláštní.
Jsou s ní spojená nějaká jména od C nebo K?
Zřetelně slyším hlásku K.
Jak se jmenovala?
- Chrissy. - Jasně.
Kdo to tedy byl?
Naše spolužačka ze studentského spolku. Proto ty stuhy.
To mě nenapadlo.
Dávají se lidem po promoci?
- Já nepromoval, tak nevím. - Ano.
Studovaly jsme na stejné obchodní fakultě. Tohle byla naše stuha.
- Je to ozdobná stuha. - Nosí se při promoci.
Aha.
Měly jsme je na sobě na poslední fotce, kde byla s námi.
- Aha. - Krásné.
- Byla to super holka. - Jo.
Úžasná kamarádka. Pohodová holka.
Zábavná a upřímná, i když se to zrovna nehodilo.
- Jo. - Bylo s ní strašně dobře.
To je moc pěkný. Asi byla výjimečná.
Zvláštní, teď cítím něco o knize.
To je zajímavý symbol.
Říká vám něco první den v měsíci?
Dostane se jí nějakého uznání,
vidím jakousi plaketu,
přemýšlím nad nejvhodnějším výrazem.
Má to být něco, co přetrvá.
Zatím si zapamatujte,
že někdo zvažoval zasadit na její památku strom,
nebo se k tomu chystá. A je to velká událost.
Je to slavnostní událost, vidím vykopanou zeminu.
Nepřipomíná vám to něco?
- Naprosto. - Ano? Dobrá.
Vyzařuje z toho pocit hrdosti.
Vyjádření úcty.
Je toho pořád víc. Začínám mít husí kůži.
Najednou vidím lidi prchat.
A před tím se začal šířit obrovský strach.
Ohledně možné lékařské péče
vidím velké X.
To obvykle znamená, že došlo ke zpoždění,
neúměrně k závažnosti situace.
- Týká se to i příjezdu policie. - Stoprocentně přesné.
Rozhodně došlo ke zpoždění.
Dobře, půjdu dál.
Tohle se obtížně vysvětluje,
ale je to symbol…
pohybu nahoru a dolů.
Napřed je nahoře, pak dole.
- Fyzicky. - Ano.
- Jo. - To přesně odpovídá.
- Dobře. - Jo.
Potom se mi zřetelně vybavuje
zvuková ozvěna.
Asi to zní zvláštně, ale došlo k tomu,
že nebylo jasné, odkud zvuk přichází.
- Jinak to říct neumím. - Jo.
A teď se dostavuje pocit…
že nevím, kam se mám dívat.
Jako bych doslova…
- Děje se toho hodně. - Jo.
Co se tedy stalo?
Byla to hudební akce.
A došlo k masové střelbě.
- Všechno, co říkáte, přesně odpovídá. - Jo.
Dobrý večer, pokračujeme v živém vysílání z místa děsivé střelby v Las Vegas.
Nejhorší v dějinách Ameriky.
Včera večer
krátce po desáté hodině místního času
spustil střelec ze 32. patra
hotelu Mandalay Bay v Las Vegas palbu z automatické zbraně.
Lidé ve zmatku prchali.
Pane, nahoře uprostřed Mandalay Bay.
Výstřely přicházejí z Mandalay Bay z prostředního patra.
Reakce přišla pozdě.
Zmizte! Střílí se tam. Běžte tamtudy!
Běžte! Tudy!
Zemřelo 61 lidí a asi dalších 500 utrpělo zranění.
Na různých místech dnes stojí památníky.
- Ale o plaketě už se mluvilo. - Už se to zvažovalo.
Lidé si užívali koncert
a při útěku za sebou nechali spoustu věcí.
Na místě se po tragédii rozhostilo ticho.
Chcete se ohledně oné osoby na něco zeptat?
- Jsi v pořádku? - Jo.
- Máš se nakonec dobře? - Jo.
- Rozumíte? - Jasně.
Podle toho, co mi naznačuje,
se to stalo rychle.
Cítím z ní přijetí a smíření.
A především ohromnou radost.
- Úžasnou záplavu klidu. - To je úžasný.
- Ale to ne… - To je uklidňující.
To neznamená, že se realita dá vymazat.
- Ano. - Děkuji za váš příběh.
Vím, že se o tom těžce mluví.
Zpětně chápu, proč se mi to zdálo tak zvláštní.
Není to totiž úplně typická situace.
Snad to přitáhne pozornost k problému ozbrojeného násilí.
- Taky doufám. - Protože…
Chci zdůraznit, že oni nikdy nechtějí, aby se jejich život zredukoval na smrt.
Okolnosti její smrti skrývají příležitost
upozornit na širší témata.
Pomůže to hodně lidem.
- Moc děkujeme. - Samozřejmě.
Než půjdete, nevědět byste čísla loterie na další týden?
- Jsou tady v tom sešitě. - Fakt?
- Nechte ho tu, nic neříkejte. - Ukázal bych…
- Musel bych to vysvětlit. - To nevadí.
Jo, přesně.
- Můžete si klidně dát drink. - To jo.
- Opatrujte se! - Krásný zbytek dne, nashle!
Bylo hezké slyšet,
že je pořád šťastná.
Pořád tančí.
- Přesně to jsem chtěla slyšet. - Jo.
Byla to spolužačka,
co zemřela při střelbě v Las Vegas.
Na cestě sem jsem cítil vliv alkoholu.
- Hodně se tam pilo. - Říkal jsi…
Jo, říkal jsi „rozostřené myšlení“.
- A nebyl sis jistý. - Jo.
Poznal jsem, že něco pila.
Ukazovala ti, jaké to v té chvíli bylo.
- Přímo na tom místě. - Přímo v tu chvíli.
ÚDOLÍ SANTA CLARITA V KALIFORNII
Neustále vymýšlím,
co by mi pomohlo moji každodenní práci nějak urychlit.
V práci čmárám.
Napojuju se tak.
Kdybych měl místo, kam se můžu uchýlit před seancí
a získat tam zřetelnější obrazy,
jasně že ho využiju.
A tak jsem s tátou postavil psychomanteum.
Tak se na to podíváme.
Vypadá to dobře.
Co to bylo?
Tolik mužský energie. Tolik testosteronu.
Psychomanteum vychází ze starodávných rituálů
komunikace s vyššími silami
využívaných v době starého Řecka a nekropolí.
Lidé tam chodili truchlit
a hledat spojení se zemřelými blízkými.
Bylo to na specifickém místě.
Tehdy bylo obvykle pod zemí, třeba v jeskyních
a bylo zahaleno temnotou.
Lidé tam tak prožívali a cítili věci,
se kterými se běžně nemohli setkat.
Psychomanteum je moderní verze takového místa.
Postup je takový, že v komoře strávíte 45 až 60 minut
hleděním do zrcadla
umístěného tak,
aby k vám neodráželo váš obraz.
Většina lidí vidí různé vjemy.
Někdy to jsou barvy, někdy symboly.
Někdy lidé vidí tváře
nebo celé postavy známých,
ale někdy i neznámých lidí.
Pro mě jako pro médium je to přirozený další krok,
abych zkusil, co se mi na to místě ukáže,
a viděl, jestli se to bude lišit od prožitků běžného člověka.
Prvních 15 minut
nebylo z vnějšího ani vnitřního pohledu ničím zvláštních.
Neviděl jsem nic.
Pomaloučku se to ale rozjelo.
Cítil jsem dotyk na rameni.
V zrcadle jsem viděl něco jako ruku,
Zjevil se mi obraz ženy s pihou někde nad horním rtem.
Zvláštní.
Objevil se odkaz na Řecko,
slovo „Řecko“ vyvedené bílým písmem.
Cítil jsem přítomnost někoho na úrovni dědečka,
viděl muže s delšími hnědými vlasy.
- Mladého, nebo starého? - Mladšího.
Žijícího, ne mrtvého.
To bylo zvláštní. Čekal jsem mrtvé.
Ale ukázali se ti živí.
Při seancích probírám žijící i mrtvé lidi.
A jako médium hovořím se zemřelými.
Ale jejich vzkaz se často týká živých.
Lidí, co jsou tady.
Při procesu napojení na druhou stranu
často získám informace o lidech, co ještě žijí.
Jak se jim daří, co chystají,
co udělali, s čím se potýkají.
Takové vzkazy jsou taky důležité.
A nepřicházejí vždy ze druhé strany.
Tohle byla asi nejbližší paralela k drogám,
jaku kdy zažiju.
Protože abych řekl upřímně, jsem v tom směru celkem nedotčený.
Odnáším si z toho poznatek, že psychomanteum může vize zvnitřňovat.
To jsem vůbec neočekával.
Čekal jsem, že vše důležité
se bude vyjevovat v zrcadle,
ale ve skutečnosti místnost spíš vyladí mysl člověka tak,
aby byl vnímavější.
BENÁTSKÁ PLÁŽ, KALIFORNIE
- Dobrý den! - Dobrý den, rád vás vidím.
Já jsem Tyler, jak se máte?
- Těší mě. - Rád vás poznávám.
- Skvěle. - Díky za setkání. Je tu krásně.
- Díky za pozvání. - Rádo se stalo.
- Díkybohu už to není jen sen. - Přesně.
Zdálo se mi, že s vámi budu mít seanci.
To snad ne! Předtucha.
- Byl to osud. - Jo.
Něco vám chci povědět. Včera jsem testoval místnost,
která slouží k meditaci a napojování.
- Aha. - Netušil jsem, že se dnes setkám s vámi.
Ale viděl jsem odkaz na řeckého muže
a krásné dlouhé hnědé vlasy.
- Jako vážně? - Ano.
Shůry je dáno, že jsme se měli setkat.
Úplně mě mrazí, když o tom mluvím.
Moc se těším.
Už teď se mi vyjevuje hodně věcí. Zkusím se zorientovat.
Zeptám se jen, jestli máte něco společného,
nebo jste tu zvlášť?
- Znám je, ale jsou tu zvlášť. - Dobře.
Neznají se.
Producent řekl, že můžu přivést jen jednu osobu,
a já si nedokázal vybrat.
„Nemůžu to kamarádce udělat, už jsem jí to řekl.
Nemůžu jen tak vzít někoho jiného.
Je to důležité.“ To jsem řekl.
Druhý den volal producent,
že prý si můžu přivést dva hosty.
Dobře, to jsem chtěl vědět. Budu to držet odděleně.
- Máte předměty? - Ano.
Skvěle, můžete je dát na stůl.
Perfektní, dejte je sem.
Jestli to nevadí, podržím napřed tohle.
Tohle? Dobře.
- A uvidíme, co se objeví. - Dobře.
Dobrá.
Nějaké spojení s březnem?
- Narozeniny? - Moje jsou v březnu.
- Skvěle. Taková drobnost. - Jo.
Aha.
Znáte nějakého Christose?
- Christose? Ano. - Kdo to je?
Můj otec.
- Váš otec? - Bože, to je zvláštní.
- Jo, strašidelné. - Divná konverzace.
Zajímavé. Dobře, budu pokračovat.
Ozývá se mi mateřská postava,
ne pro vás, ale pro jednu z vás.
Je to ta největší mateřská postava, jinak to neumím popsat.
Nevím, proč je to tak zřetelné, ale musím to zdůraznit.
Dobře.
Máte v rodině nějaké spojení s New Yorkem?
- S New Yorkem? - Ano.
Ne New York City.
- Ano, se státem New York. - Fajn.
Působí to zajímavě.
Zmiňuje několik žen, které s ní nějak souvisí.
Znamená to obvykle, že má několik dcer
nebo další dvě nebo tři dívky v rodině.
Cítím tam hodně estrogenu.
- Aha. - Silné ženské postavy.
- Víte, jestli měla děti? - Ano.
- A byly to dívky? - Ano.
Půjdu dál… vidím dvě nebo tři.
- Kolik? Dvě? - Ano.
- Jednu, kterou porodila. - Aha.
A jednu adoptovala.
Výborně. Chápu.
Zvláštní.
Mám pocit, že byla spokojená s délkou svého života.
Stalo se ale něco zajímavého.
V době její smrti byl někdo daleko od ní.
- Dozvěděli se o její smrti. - Co?
- Bože. - Je to zvláštní.
Protože říká: „To nic, to je fuk.“
Říká to úplně věcným tónem.
„To nic, nikoho tu nepotřebuju.“
- To je naprostá pravda. - A to je něco…
Ještě se podívám sem,
protože zmiňuje moment své smrti
a někoho, kdo u toho nemohl být.
Kde jste tedy obě v době smrti byly?
Ve Francii v Neuilly.
Byly jste spolu?
- Spolu. - Aha.
Co se týče těch dvou dívek, byly tam obě?
Třeba nestihly přijet?
- Ani jedna tam nebyla. - Dobrá.
- Ale na její žádost. - Ano.
To tedy máme.
Zvláštní.
Bude to znít divně,
ale cítím souvislost…
Cítím něčí slávu.
To vždycky znamená,
že někdo něčím proslul nebo má kontakty s slavnými lidmi
nebo s nějakou historickou postavou
nebo… chápete, co chci říct.
Přesně tak.
- Prostě velkolepý život. - Ano.
Působí to na mě něčím královsky.
To je dobré slovo.
Řekl bych tedy, že dotyčná je tedy příbuzná
s královskou aristokracií nebo někoho takového znala,
prostě něco takového.
Není to stejný pocit, jaký mám u televizních celebrit.
Mluvím o lidech vysokého postavení.
Objevuje se další souvislost,
která nemusí dávat smysl.
Jméno Ruth.
- Znáte nějakou Ruth? - Ano.
- Víte, kdo to je? - Ano.
Vážně?
Dobrá, Ruth je tedy něčím důležitá.
Moc zajímavá dáma.
Působí jako živel.
- To je zřetelné. - Říkali to o ní.
- Tomu věřím. - Bylo to o ní známo.
Rád bych věděl, kdo je ta máma.
Byla jako moje máma, babička, nejlepší kamarádka
a moc jsem se naučila.
- Jste hodně mladý. - Ano.
Tak to možná nevíte.
- Ale tohle je ona. - Cože?
- Ano. - Cože?
To snad ne!
Překlad titulků: Iva Krombholzová