ТАЙЛЕР ГЕНРІ — ОДИН З НАЙВІДОМІШИХ МЕДІУМІВ
У ЙОГО СПИСКУ ОЧІКУВАННЯ ПОНАД 300 ТИСЯЧ ЛЮДЕЙ
УЧАСНИКІВ СЕРІАЛУ ОБРАЛИ З ТОГО СПИСКУ
ТАЙЛЕР НЕ ЗНАЄ, КОГО ЗЧИТУВАТИМЕ
СЕРІАЛ NETFLIX
Тайлере.
Я принесла каву.
ТЕРЕЗА МАМА ТАЙЛЕРА
-Привіт. -Добрий ранок.
Добрий ранок.
-Як справи? -Як ти?
-Все супер. Ти принесла каву. -Тримай.
-Дякую. -Все гаразд?
-Так. Почну збиратися. -Добре.
Гаразд, я залишу тебе наодинці, щоб ти міг хвилинку відпочити.
Добре.
Я розклав карти, щоб дізнатися, про що буде зчитування.
-Справді? -Так.
-Що думаєш? -Показати?
-Так. -Іди сюди.
Вибач.
Зазвичай я не ворожу на картах
перед зчитуваннями, але іноді, коли мені треба допомога або я втомлений,
це допомагає дізнатися, з чим я матиму справу. Мені випала Королева жезлів.
Це значить, що у людини померла мати.
Ого.
Мені показують дітей, тож, думаю, зчитування буде
про стосунки доньки й матері.
Усе це вказує, що вони передчували
її смерть.
-Ясно. -Це не було несподіванкою.
Головний акцент тут на Королеві жезлів.
Тож я ставлю на те,
що зчитування буде про померлу мати.
Гаразд. Що мені вдягнути сьогодні?
Ах, так. Плавки на тобі?
«Плавки»? Трусики — так.
-Нідерландською «дзюрки». -Трусики.
Мереживні трусики.
За цю сцену доведеться заплатити більше.
Я миттю. Лише переодягнуся.
Закладаємося, що воно про мати?
На що закладаємось?
Не знаю.
-Повечеряєш зі мною? -Ні.
-На публіці? -Ні.
Ні? Ще подивимось.
Умираю, як хочу лобстера.
-Я концентруюся. -Типу… Добре.
-Приходить інформація. -Гаразд.
Я побачив…
-Розкажи. -Щось, що носять на сорочці.
-Ага. -Бабусина річ.
-Брошка. -Щось типу брошки, так.
-Ясно. -Я відчув себе старим і щуплим.
Мені показують операцію.
Після неї все пішло на спад.
РОЗДІЛ 4 «Я НЕ БАЧУ МЕРТВИХ»
Привіт.
-Гей! -Привіт, Тайлере.
Як справи?
Добре, дякую.
Який гарнюня!
-Так. -Як справи?
-Я Тайлер. Радий знайомству. -Аделл. Навзаєм.
-Це Віктор. -Привіт, Вікторе. Як поживаєш?
Кумедний. Що ж.
-Наш маленький друг буде поруч. -Так. Іди сюди, друже.
Моя робота як медіума —
це розповідати все, що я відчуваю. Я даю
конкретну інформацію, деталі, про які б ніяк не міг дізнатися.
Я не бачу мертвих, що розгулюють навкруги.
Було б моторошно.
Іноді мертві ще можуть передавати повідомлення нашим знайомим.
Просто будьте готові, що прийти може хто завгодно.
-Добре. -У вас є якийсь предмет?
Є, так.
Супер.
Добре
Аделл.
Добре. Отак.
Аделл.
Я хочу поговорити про вашу сім'ю,
про знайомих вам людей. До мене приходить
стара леді, яка прожила дуже довге життя.
Говорячи про когось на рівні бабусі,
чи була у вас у родині жінка,
яка прожила дійсно довге життя?
Я не знаю, що для вас довге життя.
Так. Хто ж ця людина?
Дивно. Може, вона пов'язана з цим місцем?
Не розумію. Енергія цього місця дуже відрізняється від вашої.
Це, очевидно, жилий будинок.
Це не ваш будинок?
-Ні. -Не ваш.
Так, бо я…
-У нього геть інша енергія. -Так.
Це будинок моєї подруги Мішель.
У неї дуже затишний і спокійний двір.
Ясно.
Може, ця людина прийшла не до вас.
Добре, продовжимо.
Я відчуваю трохи передчасну смерть,
і це стосується чоловіка.
Коли людина вмирає у віці 75-85 років,
це нормально.
Чоловік, якого я маю на увазі, вмер значно раніше,
він не зміг прожити повне життя.
-Предмети належали чоловіку? -Так.
Скільки йому було?
Два дні не дожив до 15 років.
П'ятнадцять. Він радий, що ви прийшли,
він видихає з полегшенням,
бо зміг з вами зв'язатися. Він дещо мені показує.
Добре. Дивно.
Він повторює: «мій єдиний».
Це я йому казала.
-Ага. -Він писав записку мені, я писала йому.
На таких клейких папірцях.
-Ага. -Він це робив з…
-Я співала йому «Ти мій єдиний». -Ясно.
Він показує мені багато різних наукових праць.
Він був не таким, як решта дітей.
Мені навіть здається, що він був вундеркіндом,
Ще з малого віку почав думати:
«Куди мені піти?»
«В який коледж…» Він марив цим.
-Так. -Правильно?
Так. У дев'ять років він мені заявив: «Мамо, я вступлю в Єльський університет».
-Хотів стати інженером. -Ясно.
-Як звали вашого сина? -Томарі.
-Томарі Елайджа.
Гаразд. Я прошу його розповісти, що трапилося.
Добре, наголошу ще раз.
Подивимось. Дивна річ.
Що ж. Ви були не з ним, коли його не стало?
-Так. Він був за кордоном. -Ясно.
А, то він був зовсім в іншій…
Країні.
Не розкриваючи всіх карт, скажіть, з ним хтось був поряд?
Так.
Я відчуваю, що реакція його оточення
незріла.
Так реагують діти, коли трапляється щось погане.
З ним були молодші за нього діти?
Так.
Я відчуваю якесь повзання.
Це зазвичай означає щось типу:
«Я тут», а тоді хтось тікає, кидає мене,
не хоче залишатися там. Ви не знаєте, хтось утік?
-Так. -Бо я відчуваю…
-Усі. -Усі? Зрозумів.
-Співчуваю. -Так.
Я відчуваю, що сталася біда, і вони: «ми не знаємо, що робити».
-І розбіглися навсібіч. -Вони кинули його до наступного дня.
Боже мій, до наступного дня.
Співчуваю.
Чомусь я не можу дихати.
Відчуття… Не знаю, що це.
Відчуття схоже з тим, коли перехоплює дух.
Я не можу…
ні вдихнути, ні видихнути.
Проблеми з диханням якось пов'язані з його смертю?
Так.
Думаю, настав час дізнатися, що сталося.
Він потонув.
-Потонув? -Так.
Так.
Екскурсія закінчилася смертю учня.
Томарі зі школою вирушив у щорічну подорож до Белізу.
Щойно приземлилися,
перед заселенням у готель, учні пішли до річки Сайбун.
Томарі мав на собі камеру GoPro,
яка все зняла,
враховуючи його смерть.
Мені сказали, що ніхто не бачив, що сталося з Томарі.
А на відео видно,
що як мінімум 15 людей дивляться на нього.
Переглядаючи відео, здається,
що дивишся його очима. Камера була тут,
і видно кожний його поворот.
Я бачила, що він кликав на поміч.
Він кричав: «Допоможіть!»
Він двічі до когось доторкнувся, але його відштовхнули.
Його руку.
Достатньо було лише простягнути йому руку,
але цього не зробили.
Так.
Усі промовчали.
Діти, які були з ним поруч, нічого не розповіли дорослим.
-Так. -Але і дорослі не спохватилися.
Це теж обурює. Вони не помітили його пропажі.
Вони повернулися до річки,
і лише тоді все усвідомили.
Те, як все відбулося,
змушує мене думати,
що їм було начхати на життя мого сина.
Я хочу сказати: «Ні, він був особливим.
Може, і не для вас, але…
він був усім для…
Він був…
Він порушує тему відповідальності,
і я… просто
вони мали б понести більшу відповідальність,
але не понесли.
-І не думаю, що понесуть. -Точно.
Це сумно, бо кого не звинувачуй,
а його вже не повернеш.
Так сумно.
Він хоче, аби ви знали, що він не гнівається на тих, хто втік.
Хто мав щось удіяти, та не вдіяв.
-Ясно. -І не хоче, щоб гнівалися ви.
Він каже, що у вас ціле життя попереду.
На вас чекає чимало позитивних моментів.
Він не хоче, щоб його життя асоціювали зі смертю.
-Гаразд. -Так.
З ним все гаразд.
Рада це чути.
До зчитування
я місця не знаходила, гадала,
що відбувається з Томарі після його переходу.
Утішно чути, що з ним все гаразд.
Я відчуваю, що сьогодні я дійсно поговорила із сином.
Я хочу вам дещо сказати.
-Кажіть. -Я здивований.
Ага.
Я хочу запитати, чи знаєте ви володаря будинку?
-Ні, це будинок її подруги. -А!
Коли ми проводили зчитування, мене не полишало відчуття,
пов'язане з цим будинком. Дорогою сюди до мене прийшла
жінка, що дожила до глибокої старості.
Я впевнений, що у володарки цього будинку померла мати.
Її мати намагалася зі мною зв'язатися з того ангара.
Ця леді мене не відпустить.
Вона настирлива. У неї коротке повідомлення,
але важливе.
Гаразд. Лізо,
попроси володарку будинку спуститися до нас, будь ласка.
Хай підійде до дороги. Хосе, йди за мною.
Візьми ці дві камери.
-Вона зараз прийде. -Добре.
-Вона буде в масці. -Добре.
Дотримуватимемось дистанції.
Добре. Добридень! Як справи?
Чудово.
Супер.
Я захоплююся тим, що ви робите.
-Я щиро в усе це вірю. -Дякую.
Я зчитував клієнтку, і поки намагався зв'язатися з її людиною,
до мене прийшла мила леді з посланням до вас.
Вона надзвичайно мила.
-Вона була щупленькою і старенькою. -Так.
-Вона хотіла зв'язатися зі своєю донькою. -Це моя мама.
Їй важливо було сповістити вас. Я…
-Бачите той ангар? -Так!
Коли я проходив, вона…
Вона там стояла, і ми сфотографували її!
Вона показала мені біжутерію.
Не знаю, чи любила вона біжутерію,
та виглядала вона приголомшливо.
Вона обожнювала прикраси. Можливо, трохи дивні, дешеві,
та вона їх обожнювала. Ви влучили в ціль.
І вона показувала мені всі ці «М». Різноманітні…
Я Мішель. Моїх синів звуть Майкл і Меттью.
Ясно. Найгарніше те,
що вона дуже пишається
досягненнями вашого сина.
-Вона дуже щаслива. -Боже мій!
Вона також згадувала операцію,
що після неї все пішло на спад.
-Погіршилося. -Так!
Результат операції був несподіванкою.
Інакше було ніяк. Вона б померла. Ми думали, операція допоможе.
Вона протрималася лише вісім тижнів.
Вона була готова піти і ні про що не жалкує.
Просто операція наблизила смерть.
-Так. Підкосила. -Після неї все пішло на спад.
Вона була надзвичайно милою і любою. Вона з вами. І з нею все гаразд.
-Боже. -Вона зірочка.
-Я хочу забрати її з собою додому. -Це правда.
-Дуже вам дякую. -Клас.
-Дякую! Бувайте! -Гарного вам дня.
Я виграв парі.
-Справді? -Мати приходила.
Але не до клієнтки — до її подруги в будинку.
-Боже мій. -І все за один робочий день.
-Ти вина мені 10 баксів. -Боженька.
-Гаразд. Я готовий. -Поїхали.
Я вже давно не бачився з тіткою і дядьком. Я рідко буваю в Генфорді.
З ним пов'язані погані спогади.
-Сподіваюся, у них є відповіді. -Так.
Принаймні у них є своє бачення.
Я повернувся, аби більше дізнатися про те,
що сталося з маминою родиною.
Те, що ми дізналися про маму,
про те, що Стелла її якимсь чином отримала, а не народила…
Я просто не розумію чому…
Усе що я знаю: вона поїхала в Луїзіану,
а повернулася вже з Терезою.
-Ми подумали, що вона її народила. -Так.
-Що вона наша сестра. -Ага.
Тереза зробила тест, і виявилося,
що наша мама їй не мама.
Ми з Пітом були шоковані, адже, розумієте,
ми-то росли разом… Вона моя…
вона наша сестра.
Кумедно. Ми росли разом, і навіть не задумувались,
що Тереза відрізняється, бо вона біла.
Мама зустрічалася з білим хлопцем,
і коли з'явилася Тереза, я нічого не запідозрив.
У неї був мотив удочерити її. Та який — вона так і не сказала.
Ми нічого не знали.
Вона ніколи не приходила на батьківські збори чи щось таке.
-Не водила нас до стоматологів, лікарів. -Нікуди.
Я боронив Терезу, бо вона була моєю сестричкою.
А хто боронив вас?
Феліція.
Так, Феліція…
Феліція мене боронила.
Вона піклувалася про мене. Якби не Феліція,
мене б тут не було.
Знаю, ви багато пережили,
я просто… намагаюся заповнити прогалини. Мені цікаво,
яка подія змінила ваше життя?
Думаю, коли я потрапив у…
Коли я потрапив у в'язницю.
КОЛИ ТЕРЕЗІ БУЛО 13 РОКІВ, СТЕЛЛУ ЗАСУДИЛИ
ЗА ВБИВСТВО ВЛАСНИКІВ МОТЕЛЮ В МІСТІ ФАУЛЕРІ
18-РІЧНОГО ПІТЕРА УВ'ЯЗНИЛИ ЯК СПІВУЧАСНИКА ВБИВСТВА
У мене все добре складалося.
Я хотів стати поліціянтом.
Перший рік я продавав квитки,
працював на футбольних матчах.
І я це любив. Я пожив у віці 18 років лише кілька місяців,
поки моя мати не відібрала у мене мої мрії
і моє майбутнє.
Я мріяв стати копом, створити родину,
постаріти і просто радіти…
радіти онукам.
МІСИС СТЕЛЛА НЕСТЛЕ ВИННА В ПОДВІЙНОМУ ВБИВСТВІ
ПІДЛІТОК ДОПОМІГ МАТЕРІ СХОВАТИ ТІЛА
МАТИ І СИН УВ'ЯЗНЕНІ ЗА ПОДВІЙНЕ ВБИВСТВО В МОТЕЛІ
Думаю, Пітеру корисно повернутися в мотель.
Сподіваюся, він відчує полегшення після цього.
Може, дізнаємося щось нове, поглянувши новим поглядом.
ПІТЕР НЕ БУВ НА МІСЦІ ВБИВСТВА 44 РОКИ
Мені завжди було цікаво, що я відчую, приїхавши сюди.
Злочин стався тут.
Я дуже нервую.
Це місце назавжди змінило мою родину.
Воно запустило ефект доміно, який зачепив цілі покоління.
Люди знали, ким була моя бабуся, і через це з мене глузували.
Казали: «Твоя бабця вбивця».
І таке інше.
Я впізнаю це місце.
У дитинстві я часто бачив кошмари про цю одноповерхову будівлю,
чув голоси з іншої кімнати.
Усе це дуже травмує, коли ти дитина.
Ось мотель переді мною, і він виглядає точнісінько, як в моїх кошмарах.
Я відчуваю запаморочення.
Якщо мені так нелегко, то уявляю, як важко Пітеру.
-Боже. -Ого.
Овва.
Це тут. Так. Усе сталося тут.
Боже.
Я сплю вдома. Раптом телефонує мама
і просить мене приїхати в Фаулер,
де вона працювала.
Сказала, що хоче дещо показати.
-І… -Отак-от просто?
-«Я хочу дещо показати»? -Так, ніби це дрібниці.
Господи.
Вона показала мені тіла Джона і Джуді, що лежали біля офісу.
ДЖУДІ БУЛА ВЛАСНИЦЕЮ МОТЕЛЮ, А ДЖОН — ЇЇ ХЛОПЦЕМ
У тій кімнатці зв'язаними лежали два тіла.
Я бачив…
кров з голови, звідси,
і я бачив їхні обличчя.
Вона сказала, що пришли чотири мексиканці
і вбили Джона і Джуді.
І якщо і піду до поліції, вб'ють мене
і всю нашу родину.
Потім ми з мамою перетягнули тіла
на задній двір, один по одному.
Гадаю, вона планувала вбити власників
і почати керувати готелем.
Жертвами в цій ситуації є не тільки ті двоє,
але і ви теж.
Я вірив їй. Батьків треба слухатися.
Так написано в Біблії. І так мене виховували.
Я взяв за щиру правду, що моя сім'я в біді.
І я був готовий піти на все, щоб її захистити.
Ви хочете їм щось сказати?
Щось спадає на думку?
Так, я б хотів попросити в Джона і Джуді вибачення,
з ними жорстоко обійшлися.
-Я чогось досяг, бо я досі живий. -Так.
-Бідних Джон і Джуді цього позбавили. -Так.
Ти ж умієш зв'язуватися з тим світом.
Ти щось відчуваєш?
Може, типу, енергію Джона чи Джуді?
Здебільшого я відчуваю лише холод, якщо чесно.
Я змерз. Але так.
Мені завжди було цікаво, що я відчую, приїхавши сюди.
Не думаю, що Джон і Джуді
тут застрягли.
Вони далеко.
Я радий, що не приходять відчуття.
Не знаю, що б я з ними робив.
Поділився ними чи приховав?
Вони б ще більше все ускладнили.
У цьому випадку я волію бути спостерігачем.
Дуже незвично вперше про таке почути.
Так, в моїй родині це давня історія,
та я ніколи не чув її від самого Пітера.
-Іди сюди. -Знаєш що?
Для мене це місце завжди було чи не міфічним.
У моїй уяві воно поставало у вигляді монстра.
Я соромився,
і я знаю, мама теж соромилася того, що тут сталося, але…
тепер я готовий все відпустити.
Сподіваюся, що і Пітер тепер зможе полегшено видихнути.
Як і моя мама, і всі покоління, яких торкнулося скоєне тут злодіяння.
Боже, я відчуваю, що розворушив старі рани, які доведеться…
Мабуть, варто звернутися до психолога, бо це… тяжко.
Зараз я приїду додому, погляну мамі в очі й просто розридаюся, бо мені її шкода.
І я просто…
Це довгий процес.
-Як справи? -Боженька. Лишень подивіться.
-Обійми мене. -Я дуже тобою пишаюся, Тайлере.
Мені дуже всіх шкода.
Але маму — особливо, бо вона, на відміну від інших, ще не оговталася.
-Мені все одно шкода. -Так, знаю.
Хай там як, а ти мав пережити цей день.
Ще є багато секретів, які мама пообіцяла розповісти лише на смертному ложі.
Навіть страшно уявити, що то за секрети,
після всього, що я сьогодні дізнався.
Уявіть, який це стрес: у 18 років думати,
що твоє життя закінчилося.
Мало того, що Стелла нехтувала ним,
так ще й наразила на небезпеку.
Вона нехтувала всім, чим тільки можна —
у нас навіть їжі в домі не було.
Ми голодували. І я досі не збагну чому,
адже у Ґайла завжди була робота. Він був нікчемою,
та роботу мав, іноді — дві.
Еге.
На диво, в чоловіка,
якого я вважала батьком, такі ж великі карі очі.
Мені завжди казали: «Ти схожа на батька».
Я чула це мільйон разів. Тож я справді вірила, що я — його донька.
Він усіх нас ранив.
В голові засіла пісня Мераї Кері «Obsessed».
Мене так дратує її голос,
а втім, я слухаю її пісні.
-Не знаю, як це пояснити. -Тебе дратує…
Так, від її голосу б'ється порцеляна.
Не знаю. Я її слухаю, бо я ґей.
Її люблять усі ґеї. За замовчуванням.
-Це в нашій крові. -Справді?
Через неї з'являються гормони, які роблять тебе ґеєм.
Вони розповсюджуються під Різдво.
Мені тут подобається. Дуже заспокійлива атмосфера.
Я б тут увесь день сидів. Що?
-Не може бути. -Що?
-Привіт. -А, так.
-Ого. -Як справи?
Добре. Вітаю.
Радий знайомству.
-Приємно познайомитись. -Навзаєм.
-Дякую, що запросили. -Очманіти.
Мені цікаво, чому ви такий здивований.
Я понад рік тримав цю зустріч у таємниці.
Супер.
І це було не просто.
Так. Ви й гадки не мали?
-Аніякої. Я нічого… -То це сюрприз.
-Так. Великий. -Ага.
Чудово. Що ж, я радий бути тут.
-Дякую. -Пусте.
Дайте мені хвилинку. Я помедитую,
і подивимося, що спливе. Добре.
Мене цікавить одна особа,
яка не пов'язана з вами кровно.
Вона біологічно з вами не пов'язана,
і я мушу на цьому наголосити.
Однак я відчуваю, що вона вам як родич.
Це завжди вказує на…
Якщо родина — це брат, кузен і таке інше,
то ця людина скоріше вам партнер, друг чи щось таке.
Я відчув, що це важливо, відколи тільки сів, а тоді…
А це вже цікаво.
Передчасна. Я відчуваю передчасну смерть.
Передчасна смерть значить, що людина не дожила до старості.
Жила вона собі, а тоді раз — і померла.
Тож не думаю, що причиною стала хвороба,
бо це було неочікувано.
Ви знаєте когось, хто вмер передчасно?
У мене був партнер, що пішов молодим.
Ясно. В житті ми стикаємося з різноманітними викликами.
Я відчуваю, що в час його смерті
все стрімко почало налагоджуватися,
нарешті, і я чую «нарешті».
Це якось дивно.
Не вдаючись у подробиці, розкажете, що сталося?
Я наче пальцем в небо тичу.
Я служив у морській піхоті, на базі Кемп-Леджейн,
жив у прибережному місті Вілмінгтоні, що в Північній Кароліні.
-Кароліні. -Там ми зустрілися.
І все зав'язалося.
Я дещо записав у блокноті дорогою сюди. Де ж воно…
Покажу, якщо знайду. Там було про Каро…
Бачите? «Кароліна».
Цікаво, що ви згадали Кароліну.
Там ми познайомились і жили.
Продовжимо. Це ще не все.
Як його звали?
Його звали Джеймі.
-Але він використовував друге ім'я. -Ясно.
Його друге ім`я — Дуван.
Я збирався запитати, чи є хтось з ім'ям на «Дж»,
але передумав. Тоді я написав «Джей…».
Отут, якщо бачите, «Джейм…». Тому я і заплутався.
На тому світі в усіх різний стиль комунікації.
Одних легко зрозуміти, інших — складніше.
Продовжимо.
Він постійно повторює,
що не хоче, аби його смерть травмувала близьких.
Я це чітко відчуваю. Одну хвилинку. Тут ще щось є.
Типу: «Я не хочу…»
Знаєте, буває, коли людина помирає,
в пам'ять упадає останній про неї спогад. І лише він спливає при згадці.
Так от він каже: «Ні, моє життя було яскравіше».
Зв'язки, любов. «Я не хочу, щоб усе пережите разом
затьмарив один жахливий спогад». Тільки так я можу
описати відчуте.
Доведеться копнути глибше, як би боляче не було.
Розрив.
Я ще раніше це відчув. Складно пояснити. Чи відомо вам про щось, що розірвалося?
Так. У мене був день народження.
Ми лежали коло басейна житлового комплексу,
куди я… ми щойно переїхали.
Він загоряв, лежав у шезлонгу.
І каже: «Думаю, зі мною щось станеться».
Я такий: «Що?»
Ми засміялися, і я приліг поруч.
Подув сильний вітер,
і пляжна парасолька, спиці
впали на нас
і проткнули йому голову.
Вони пройшли через найм'якшу частину.
Там мені сказали. Через найм'якшу частину мозку.
Співчуваю.
Він помер наступного дня.
Мені жаль. Така безглузда смерть.
-Я щиро співчуваю вашій утраті. -Дякую.
Я відчуваю провину за те, що говорю про це.
Мені шкода, що вам довелося таке пережити.
Я відчуваю, що втручаються
мої власні емоції.
Вони знають, що таке буває вкрай рідко.
Це той випадок, коли потрібно повторне зчитування,
бо я не все розповів, що мав.
Ми зустрінемося ще раз. Я все влаштую.
Можна вас обійняти?
Сьогодні було важке зчитування.
Мені не вдалося надто заглибитися, як раніше.
Адже мої власні емоції ніби виштовхували мене на поверхню.
Не знаю, може, це тому, що вони теж ґеї,
і я розумію їхній біль краще. У мене були клієнти, які втратили дітей,
це трагедія, та я не знаю, як це.
А тут я весь час думав про Клінта.
Я бачив, як тому хлопцю боляче.
Навіть уявити не можу, як це — втратити того, кого так сильно кохаєш.
Мене це зачепило за живе.
Я просто…
Це було важко.
-Алло. -Як ти?
-Добре. А ти? -Теж. Зайнятий?
Ні, просто сиджу.
А, ясно. Я просто хотів сказати, що я тебе кохаю.
У мене був сеанс з чоловіком, чий партнер умер безглуздою смертю.
І я весь час ридав, а я ніколи не ридаю під час зчитувань.
Вони сиділи біля басейну.
Його партнер каже: «Зі мною щось трапиться».
А він йому: «Що? Ти про що?»
Тоді раптом подув сильний вітер і кинув парасольку, що була над ними,
прямо на нього, і палка, на якій він тримався,
проткнула наскрізь його череп.
Усе це сталося на його очах.
Це було в 2008 році, вони ще не могли взяти шлюб.
Їм було… йому було трохи за двадцять,
і весь сеанс я просто ридав, думаючи про те,
що ніколи не знаєш, що може статися.
І це на мене вплинуло, емоційно.
Знаю, дивно отак дзвонити, вибач, але я тебе кохаю.
Я мав тобі це сказати. Хочу тебе скоріше побачити.
Ти найкращий. Отак.
Добре. Обіцяю. Кохаю тебе. До зустрічі.
-До зустрічі. -Добре. Бувай.
НАЦІОНАЛЬНИЙ ПАРК «ВАСКЕС-РОКС» КАЛІФОРНІЯ
-Я радий, що сьогодні я з тобою. -Я теж.
Я радий, що нам випала хвилинка передихнути перед поїздкою.
Так. Приємно відвідати наше улюблене місце.
Ага.
Готовий?
Мої литки готові. Ти їх бачив.
Козороги природжені скелелази.
-У вас козячі ноги. -Так.
-Дивися не впади. -Було б епічно.
-Ступай на цей виступ. -Добре, зрозумів.
Уяви, якби я покотився з гори і вмер.
«Яка несподіванка».
Кращого дня і бути не може.
Так. Чудова погода.
Я такий: «Він проситиме руки? Це тому ми тут?»
«Проситиме руки»?
-Хочу флешмоб. -Флешмоб?
Ми про це говорили. Гірше за флешмоб —
лише просити руки в ресторані.
Обидва способи — погані.
-Я не планую просити. -Ага.
-Я чекаю, коли ти попросиш. -Добре.
Але я не тисну.
Коли ти це від мене очікуєш?
Я сказав, що не тисну.
Коли заплющуєш очі, як ти уявляєш кохання свого життя?
На коні? Що це я кажу.
Що ти уявляєш? Що я встаю на коліно?
-У такому дусі? -Так, ні.
Ні? Як ще називають скорий шлюб?
-Швидкий? Не те… -Я зрозумів, про що ти.
Духи, виручайте. Спонтанний. Одружимося спонтанно.
-Спонтанний. Точно. -Так.
У 27 років моє життя змінилося назавжди.
Я втратила дорогу мені людину.
І я хочу дізнатися, що сталося.
Мені потрібні відповіді.
Я хочу правосуддя
до того, як моя мама помре, не отримавши відповідей.
Я хочу правосуддя для своєї сім'ї.
Я хочу знати, хто вбив мого брата.
Добридень! Я Тайлер. Радий знайомству.
-Приємно познайомитись. -Навзаєм.
-Красиве місце. -Так.
Я не планувала одразу плакати.
Усе гаразд. Нічого. Я радий бути тут.
Не віриться, що все насправді.
Так. Не терпиться уже почати.
Отже, під час зчитування прийти може будь-хто.
Добре.
Сподіваюся, прийде той, кого ви чекаєте.
-Так. -Дорогою я дещо відчув.
Ми про це теж поговоримо.
-Бо це важливо. -Боже.
-Я працюю з предметами. -Знаю.
-У вас є предмети? -Так.
-Він досить великий. -Не страшно. Все гаразд.
Не проблема.
-А скажіть, як вас звати? -Тамара.
Добре. Це все, що мені треба. Тамара.
Дайте хвилинку, щоб сфокусуватися.
Добре, тепер потримаю їх.
Я хочу почати розмову з хлопця,
якого я відчув дорогою сюди. Він сучасник,
і під сучасником я маю на увазі
того, хто вмер передчасно,
того, хто мав жити довше.
Спочатку я відчув його, а тоді ще когось старшого.
І це начебто важливо.
Вони приходять разом.
Цей старший чоловік помер у нормальному віці.
Він з'являється з кимось, хто помер рано.
Вони пов'язані з оцим предметом.
Цікаво.
Надходять деякі деталі. Ділитимуся ними в процесі.
Вони багато говорять про те, що вам довелося справлятися самотужки,
що на вас багато всього звалилося
і вам було дуже важко.
Та ви не одна, вони поряд.
І їм не байдуже ваш добробут.
Вони про вас турбуються.
Мені цікаво… Коли померлі приходять разом, це означає,
що вони пов'язані одне з одним.
Я поки не розумію, але спробую розібратися,
дайте мені хвилинку.
Молодший хлопець, який помер передчасно,
приходить разом із цим чоловіком.
Не знаю, чи це його батько,
але вони нерозривні.
Вони підкреслюють той факт, що вони разом.
Схоже, що це важливо.
Усе гаразд.
Я намагаюся їх розділити, та вони все одно приходять разом.
Нічого. Я спробую зрозуміти, хто цей чоловік.
-Чи втрачав він батька… -Так.
А, ясно. Гаразд, брат
і батько. Це моя область.
Це їх ви сподівалися сьогодні почути?
-Так. -Добре.
Вони показують символ прощання
і кажуть про те, що з ними нормально не попрощались.
Чи було щось таке?
-Він не міг говорити. -Ясно.
Мені це нагадує…
Я намагаюся зрозуміти, що з ним, бідолахою, сталося. Він показує мені,
що у нього почали відмовляти органи.
Мій батько помер у жовтні 2019 року.
А що стало причиною?
Ви щойно її назвали: у нього відмовили внутрішні органи.
Мій батько… налягав на алкоголь.
Ясно. Він ще сказав, що в його палаті
була розмова чутливого характеру.
Про що — не знаю. Ви…
Це правда.
Ми з тіткою збиралися обговорити, що робити далі: залишати чи відключати
його від апарату життєзабезпечення.
І моя тітка сказала: «Не варто обговорювати це при ньому».
-Так. -«Він нас чує».
І ми вийшли з палати, щоб продовжити розмову.
-Він це знав. -Ого.
Він знав і чув, але нормально це сприйняв.
Завдяки вашій розмові він зрозумів, що йому вже час йти.
І це його заспокоїло. Бо йому не подобалося у своєму тілі.
Я розмовляла з ним про це за день до відключення.
Хоча він не міг рухатися, не мав рефлексів,
сльоза покотилася по його щоці.
Я завжди гадала, що він намагався цим сказати.
«Не роби цього»
чи «усе гаразд»?
Так.
Я рада знати, що це…
-Правильне рішення. -Було правильне рішення.
Так.
Я відчуваю, що батько…
Смерть близьких завжди засмучує.
-Але він з усім змирився. -Звісно.
Щодо брата, я відчуваю типу: «Бам. На нас це звалилося».
-Ага. -Я б так сказав.
Тож майте це на увазі.
Він розповідає мені про… Він трохи скритний.
Сильний хлопець.
Відчуття, що він постійно насторожі.
-Типу: «Я повинен себе захистити». -Так.
Я відчуваю, що він шкодує про те,
в якій опинився ситуації.
Він ніби каже:
«Нерозумно було з ними водитися».
Щось таке. Він говорить про своє оточення.
Думаю, він, що найсумніше, все усвідомлював.
На якомусь рівні, в душі,
він знав, що ситуація паршива,
але не знав, як із неї вибратися, що цікаво.
Господи.
Він не мав там бути.
Знаю, звучить дивно,
але я відчуваю оце «не мав там бути».
Не знаю, чому на цьому такий акцент.
Він хотів нас захистити. Він не хотів, аби ми знали.
-Про те, що відбувається. -Логічно.
Коли мене питали, що сталося, я не знала.
Я не знала, що їм відповідати,
бо я не знала, що він водився з певною групою людей.
Так. І я це відчув.
Якби він міг все переробити, він би був відкритішим,
відвертішим.
Добре.
Скажу так, як я це відчуваю.
Він каже, що між тим, що сталося, і його смертю,
пройшов якийсь час.
Поясню: його смерть не була миттєвою.
Те, що з ним сталося, сталося раптово,
але не миттєво.
Я відчуваю…
не хочу казати, але затримку в часі.
Коли хтось у біді, час на вагу золота.
Телефонують у поліцію, 9-1-1.
Викликають швидку допомогу.
Була якась затримка,
і я не знаю чому.
Відчуття, що його запізно знайшли.
Не надали вчасно медичну допомогу.
Хтось міг зреагувати швидше, але цього не зробив,
і я певен щодо цього. Знаю, може, вам це ні про що не говорить,
але я чітко відчуваю, що час був на вагу золота.
Щось розумієте?
Усе гаразд.
Я могла щось зробити.
Мій брат пропав 19-го серпня 1999 року.
Його застрелили в голову.
Він пропав.
-Я мала зреагувати швидше. -Це нормальна реакція.
У той час, коли мій брат… коли ми дізналися, що він пропав.
Мама сказала: «Він давно не дзвонив».
І я подумала: «Та все гаразд».
Типу: «Що з ним може статися? З ним все добре».
А тоді почали розклеювати плакати з його фото.
У той час я досі в Джорджії, бо я не хочу в це вірити.
Не хочу про це думати.
Я докоряю собі за те,
що не сіла на перший рейс і не полетіла
в Мілвокі.
А — щоб підтримати маму.
Б — щоб хоч якось допомогти.
Я розмовляла з деякими людьми, і дещо знала про те,
що з ним відбувалося, і, мабуть, могла щось удіяти.
Так.
Я жалкую, що не приєдналася до пошукової групи.
Це я мала б бути організатором.
Добре.
Він каже про те,
що умер не там, не його знайшли.
Це сталося, і тоді його перенесли.
Ви про це знаєте?
Ви влучили в саму ціль.
-Так. -Його…
вбили.
-І кинули. -Так.
У двох різних місцях.
У двох різних місцях. І він знав,
що з тієї ситуації не було виходу.
Так?
Щось спадає на думку?
Звучить так…
ніби він знав, що помре того дня.
Переклад субтитрів: Дмитро Білоус