TYLER HENRY ÄR ETT VÄRLDSBERÖMT MEDIUM
MED ÖVER 300 000 PERSONER PÅ SIN VÄNTELISTA
PERSONERNA I DEN HÄR SERIEN HAR VALTS FRÅN VÄNTELISTAN
TYLER VET INGET OM PERSONEN HAN SKA LÄSA
EN NETFLIX-SERIE
Tyler.
Jag har ditt kaffe.
-Hej. -God morgon.
-Hej.
-Hur är det? -Fint. Du kommer med kaffe.
-Din favorit. -Tack.
-Allt okej? -Ja.
-Ja, jag ska göra mig klar. -Okej.
Jag lämnar dig ifred, så du kan ta det lugnt.
Okej.
Jag drog kort för att se vad dagens läsning gäller.
-Jaså? -Ja.
-Vad tror du? -Vill du se?
-Ja. -Kom.
Förlåt.
Jag brukar inte lägga tarot före läsningarna,
men ibland om jag behöver lite hjälp eller känner mig trött,
hjälper det mig att se vad jag kommer att få.
Drottning i stavar kommer att komma genom.
-Då har de en död mamma. -Oj.
Den första referensen som kommer genom är barn, ungar,
så det är en mor-dotter-situation.
Allt här indikerar att det fanns en viss insikt om att döden väntade.
-Okej. -Inte nödvändigtvis nåt chockerande.
Drottningen i stavar är det centrala här. Jag tror…
…att läsningen gäller en avliden mamma.
-Vet vi vad jag ska ha på mig i dag? -Ja, har du kallingar på?
"Kallingar"? Jag har kalsonger.
-"Brookies" på holländska. -Kalsonger. Mina spetskalsonger.
Ni måste betala mer för att filma det här. Jag kommer strax.
Vad sätter du på att det är en mamma?
-Vad spelar vi om? -Jag vet inte.
-Äter du middag ute med mig? Bland folk? -Nej.
Inte det? Vi får väl se.
Jag är så sugen på hummer.
-Jag fokuserar. -Alltså… Okej.
-Det kommer genom saker. -Okej.
Jag fick…
-Berätta. -Nåt man skulle sätta på en överdel.
-Okej. -För gamla damer.
-En brosch. -Förmodligen nån sorts brosch.
-Okej. -Jag känner mig gammal och tunn.
Jag får en operationsreferens.
Och med den börjar det gå utför.
Hej.
-Hej. -Hej, Tyler.
-Hur är det? -Bra, tack.
-Vilken sötnos. -Ja.
-Hej, jag heter Tyler. Angenämt. -Adell. Detsamma.
-Det här är Victor. -Hej, Victor. Hur är det? Så fin.
-Då så. Vi har vår lilla vän här. -Ja. Kom, vännen.
I stora drag… Mitt jobb som medium är att kommunicera allt som kommer genom.
Detaljer är viktiga, information jag inte kunde ha fått på nåt annat vis.
Jag ser inte döda personer gå runt eller nåt sånt. Det vore skrämmande.
Somliga har meddelanden till nån levande person du också känner.
Var öppen för att vem som helst kan komma.
-Okej. -Har du med några föremål?
-Det gjorde jag. -Underbart.
Okej.
Adell.
Okej. Så där ja.
Adell.
Utöver föremålen, vill jag prata om familjen, folk du känner.
Jag får en äldre dam, som jag förstår blev väldigt gammal.
Har du några riktigt gamla släktingar på morföräldernivå,
några kvinnor som blev väldigt gamla?
-Jag vet inte vad du räknar som gammalt. -Ja. Vem är den här personen?
Konstigt. Undrar om det är kopplat till den här platsen.
Det är konstigt. Det här ställets energi är väldigt olik din energi.
Så, vi är vid ett hus.
-Är det inte ditt? -Nej.
Det är inte ditt, för jag får inte…
-Era energier känns helt olika. -Ja.
Huset tillhör en av mina vänner, Michelle.
Hon har en väldigt fridfull och lugnande trädgård.
Uppfattat.
Personen kommer kanske inte till dig.
Okej, jag fortsätter.
Okej. Jag får en referens till en för tidig död.
Jag måste nämna den, och det rör en man.
När nån mellan 75 och 85 dör…
-Det är normalt i den åldern. Ja.
Killen jag måste prata om dog tidigare. Han fick inte ett helt liv.
-Hör de här till en man? -Ja.
-Hur gammal var han när han dog? -Han skulle fylla 15 om två dar.
Femton. Han verkar glad att du är här.
Han förmedlar en känsla av lättnad.
Han vill få kontakt med dig. Han tar upp ett par saker.
Okej. Konstigt.
Han säger "den enda".
Den enda.
-Det brukade jag säga till honom. -Ja.
När vi skrev lappar åt varandra. Som post-it-lappar.
-Det var hans grej från… -Ja.
-Jag skrev: "Kram, den enda." -Ja.
Han visar mig många referenser, mycket akademiskt.
Han känns väldigt olik de andra ungarna.
Han ger mig känslan av att nästan vara en lysande begåvning.
Redan vid ung ålder, tänker jag: "Vart ska jag ta vägen?
-Vilket college ska jag…" Han älskade det. -Ja.
-Förstår du det? -Ja.
Han kom till mig när han var nio och sa: "Mamma, jag ska gå på Yale."
-Han skulle bli ingenjör. -Ja.
-Vad hette din son? -Tomari.
-Tomari Alijah.
Jag ska försöka få honom att berätta vad om hände.
Okej, låt mig understryk det.
Då ser vi om det här hjälper. Märkligt.
Okej…
-Var du skild från honom när han dog? -Ja
-Han var utomlands. -Okej. Utomlands…
-Då fattar jag. Han var i ett helt annat… -Land.
Utan att säga för mycket, var nån med honom när han dog?
Ja.
Som det här förmedlas känns det som att omgivningens reaktion var omogen.
Nästan som ett barn reagerar när nåt dåligt händer.
Var personerna runt honom yngre?
Ja.
Han ger mig en känsla av att rusa.
Det brukar betyda "jag är här", och sen att nån springer eller ger sig av.
Man vill inte vara där man är.
-Vet du om nån flydde? -Ja.
-För det känns som jag… -Alla.
-Alla? Uppfattat. Jag beklagar det. -Ja.
För det känns som att det händer, men ingen gör nåt.
-Alla ger sig av i olika riktningar. -De lämnade honom till nästa dag.
Herregud. Till nästa dag.
Jag beklagar.
Jag vet inte varför det känns som att jag inte får luft.
Det känns… Jag vet inte vad det är.
Det känns som när man tappar andan. Men jag får varken…
…ner luft i lungorna eller få ut den.
-Innebar situationen andningsproblem? -Ja.
Nu har vi nog nått dit att du kan berätta vad som hände.
Han drunknade.
-Drunknade han? -Ja.
Ja.
En skolresa slutade illa när en tonåring dog.
Tomari var på Cobb High Schools årliga resa till Belize.
Eleverna hade precis landat.
Innan de åkte till hotellet stannade de till vid floden Sibun.
Tomari hade en GoPro som filmade allt, även hans drunkning.
Man sa att ingen hade sett vad som hände Tomari.
På filmen ser jag ändå minst 15 personer se på honom.
Filmen känns som att se det med hans ögon.
Han hade den här och man ser precis hur han vänder sig.
Jag såg honom be om hjälp. Han ropade: "Hjälp!"
Han rörde vid en person två gånger som föste bort hans hand.
De föste bort handen.
Allt som behövdes var att nån räckte ut handen,
men det gjorde de inte.
Ja.
Jag tror att ingen sa nåt.
-Ungarna runt honom sa inte till de vuxna. -Ja.
Men de vuxna saknade honom inte. Det är en annan sak.
De insåg inte att han saknades, så de åkte dit där de bodde.
-Ja. -Innan de insåg nåt.
Sättet det här sköttes på
fick mig att känna
att man inte värdesatte min sons liv.
Jag vill bara säga: "Nej, han var nåt alldeles speciellt."
Inte för er kanske, men…
…han var mitt allt…
Han bara…
Han tar upp ansvarsutkrävande.
Och jag…
Man skulle ha utkrävt ett större ansvar än man faktiskt gjorde.
-Jag tror inte att det händer. -Absolut.
Det är det som är frustrerande. Om man ser bortom folks reaktioner,
så är det större än bara personerna som var där.
Det är så frustrerande.
Han vill att du ska veta att han inte är arg på dem som stack.
-De som inte gjorde nåt fast de borde. -Okej.
Men…
Han vill inte att du ska vara arg.
Han tycker att du har ett helt liv framför dig
och många positiva saker att uppleva.
Han vill inte att hans död ska definiera hur vi ser hans liv.
-Okej. -Du vet.
-Han har det bra. -Det är skönt att veta.
Före läsningen
kändes det som att jag försökte förstå eller gissade
hur Tomari har det efter sin övergång.
Att få den här bekräftelsen är väldigt trösterikt.
Jag känner absolut att jag kommunicerade med min son i dag.
-Jag ska berätta nåt intressant. -Säg det.
-Det var väldigt mycket. -Okej.
Jag måste säga en sak. Känner du husets ägare?
Nej, det är en av hennes vänner.
När jag fick kontakt fick jag ett annat tydligt intryck,
som hade koppling till huset. Nån som blev mycket gammal
och som kom genom under bilfärden hit.
Jag är övertygad om att husägarens mamma har dött.
Mamman försökte komma genom framför skjulet där borta.
Den här damen lämnar mig inte ifred. Hon kommer genom med ett kort meddelande.
-Det är viktigt. -Okej.
Lisa, be kvinnan som äger huset att komma ut nu.
Hon ska gå mot uppfarten.
Jose, följ med mig. Vi hämtar de andra kamerorna.
-Vi bad kvinnan att komma ut. -Okej.
-Hon behåller sin mask på. -Okej.
-Vi måste hålla avståndet. -Ja.
-Hej! Hur är det? -Toppen!
Bra.
Jag beundrar ditt arbete.
-Jag tror verkligen på allt det här. -Tack.
Jag läste min klient, men när jag försökte kontakta hennes folk
kom en trevlig, liten dam genom åt dig.
Det är så märkligt, för hon är så gullig.
-Hon kände sig tunn när hon dog, gammal. -Ja.
-Hon ville få kontakt med sin dotter. -Det är min mamma.
Hon ville att du ska veta…
-Ser du skjulet där? -Ja.
När jag gick förbi var hon…
Hon blev fotograferad där när hon hälsade på.
Hon visade mig accessoarer.
Jag vet inte om hon gillade det,
men hon var urtjusig att döma av vad jag får in.
Hon älskade smycken. Ganska knasiga och lite billiga,
men hon älskade dem. Det är mitt i prick.
Hon visade mig en massa "M". Olika…
Jag heter Michelle och mina söner Michael och Matthew.
Jag förstår. Det var så lustigt.
Hon var så stolt och strålade över nåt stort dina söner har gjort.
-Så glad. -Herregud!
Hon nämnde också nödvändigheten av en operation som blev början på slutet.
-Eller flera saker. -Ja!
Operationen är en stor sak. Den kom plötsligt.
-Vi hade inget val, hon hade dött annars. -Ja.
Vi hoppades att den skulle hjälpa, men allt rasade på 8 veckor.
Hon framhåller en känsla av stor frid när hon dog.
Men operationen var katalysatorn.
-Ja, det var så det började. -Sen gick det utför.
Hon var så söt och rar. Hon är med dig och hon har det bra.
-Herregud. -Så söt.
-Jag vill ta med henne hem. -Hon är söt.
-Tusen tack. -Underbart.
-Tack. Hej då. -Ha en bra dag.
Jag vann vadet.
-Gjorde du? -Det var mamman.
Men inte klientens. Hennes vän i husets mamma.
-Herregud. -Allt i ett dagsverke.
-Du är skyldig mig tio dollar. -Jisses.
-Då så. Jag är klar. -Kom nu.
Jag har inte träffat moster och morbror på länge. Jag är sällan i Hanford.
Det väcker inga glada minnen.
-Förhoppningsvis kan de ge svar. -Ja.
Eller bidra med sitt perspektiv.
Jag återvänder för att jag vill veta mer om
vad som hände med min mammas familj.
Den här upptäckten rörande mamma,
när vi fick veta att Stella på nåt vis kommit över mamma…
Jag förstår bara inte varför…
Jag vet bara att hon reste i väg. Hon reste till Louisiana.
Hon kom tillbaka med Theresa.
-Vi utgick från att hon hade fött Theresa. -Ja.
-Att hon var vår syster. -Ja.
Theresa tog ett test och det visade
att mamma inte var hennes mamma.
Pete och jag blev helchockade.
Man växer ju upp ihop med… Hon är min… Hon är vår syster.
Det är lustigt för vi växte upp ihop och Theresa var vit.
Inte en gång… Tanken slog mig aldrig.
När Theresa föddes var mamma ihop med en vit man,
och jag misstänkte aldrig nåt. Det fanns inget att misstänka.
Hon hade nåt motiv när hon tog henne. Men hon har aldrig sagt vad.
Vi visste inget.
Hon kom aldrig på våra skolarrangemang eller nånting i den stilen.
Hon tog oss aldrig till tandläkaren eller läkaren.
Jag skyddade Theresa eftersom hon var min lillasyster.
-Vem skyddade dig? -Felicia.
Ja, Felicia…
Felicia skyddade mig. Hon fanns där.
Om det inte vore för Felicia hade jag inte suttit här.
Med allt ni har gått genom…
Bara för att fylla i luckorna och bättre förstå allt,
vilket var ögonblicket som förändrade era liv?
Det var nog när jag…
När jag fick fängelse.
NÄR THERESA VAR 13 DÖMDES STELLA
FÖR MORDET PÅ ÄGARNA TILL FOWLER MOTEL
PETER, 18, DÖMDES FÖR MEDHJÄLP TILL MORD
Det såg ljust ut för mig.
Jag ville bli polis. Under första året delade jag ut böter.
Jag jobbade på fotbollsmatcher. Jag älskade det.
Jag hade bara varit 18 ett par månader
när min mor tog det jag ville, tog min framtid från mig.
Min dröm var att bli polis och bilda familj.
Att gå i pension och glädjas…
Glädjas åt barnbarnen.
STELLA NESTLE SKYLDIG TILL DUBBELMORD
18-ÅRIG SON HJÄLPER SIN MAMMA BEGRAVA TVÅ KROPPAR
MOR OCH SON FÅR FÄNGELSE FÖR DUBBELMORDET PÅ FOWLER MOTEL
Det kan vara läkande för Peter att besöka motellet.
Jag hoppas att det kan hjälpa honom att få ett avslut.
Han kanske ser saker med lite nya ögon.
PETER HAR INTE ÅTERVÄNT TILL MORDPLATSEN PÅ 44 ÅR
Jag har alltid undrat hur det skulle vara att komma hit.
Brottet begicks här.
Jag är jättenervös.
Den här platsen förändrade min familj för alltid.
Det blev en kedjereaktion genom flera generationer.
Folk visste vem min mormor var och retade mig för det.
Folk sa: "Din mormor var en mördare."
Många hemska saker.
Det är definitivt här.
Som barn hade jag en återkommande mardröm om en enplansbyggnad.
Jag hörde hemska ljud från ett annat rum.
Det var traumatiserande för ett barn.
När jag ser motellet, ser det ut som i mina mardrömmar.
Jag blir mer och mer yr.
Om det är så starkt för mig, undrar jag hur det är för Peter.
-Jösses. -Oj.
Oj.
Det är här. Det var här allt hände.
Jisses.
Jag ligger hemma och sover när mamma ringer.
Mamma ber mig komma till Fowler. Hon jobbade där.
Hon säger att hon vill visa nåt.
-Och… -Sa hon så?
-"Jag måste visa en sak." -Ja, helt apropå.
Jisses.
Där bredvid kontoret visade hon mig Johns och Judys kroppar.
JUDY ÄGDE MOTELLET. JOHN VAR HENNES POJKVÄN.
Två bundna kroppar i ett pyttelitet rum.
Jag såg…
…blodet från huvudet. Här.
Och jag såg deras ansikten.
Hon sa att fyra mexikaner hade kommit dit. De hade dödat John och Judy.
Om jag gick till polisen skulle de döda mig, hela familjen.
Så mamma och jag släpade ut kropparna på baksidan.
En i taget.
Jag tror att mammas plan var att döda ägarna
och ta över driften av hotellet.
På många vis… Det fanns förstås två offer här,
men i en vidare bemärkelse var även du ett offer.
Jag litade på henne. Man lyder sina föräldrar.
Det står i Bibeln, och jag visste inget annat.
Jag trodde att min familj var i fara.
Jag skulle göra det som krävdes för att skydda min familj.
Finns det nåt du önskar att du hade fått säga till dem?
Kommer du att tänka på nåt?
Jag vill säga till John och Judy att jag är väldigt ledsen
för det de råkade ut för. De förtjänade det inte.
-Jag klarade mig, för jag lever än. -Ja.
-Stackars John och Judy hade inget val. -Ja.
Du som kan få kontakt med andra sidan, känner du nåt?
Johns och Judys energi kanske.
Ärligt talat känner jag mig mest kall.
Det är jättekallt, men ja.
Jag har alltid undrat hur det skulle vara att komma hit,
och jag tror inte att de där stackarna som dog här
hänger kvar eller är fast här. De är långt härifrån.
Jag är lättad över att inte få några intryck.
Jag vet inte vad jag skulle göra med dem.
Berätta eller hålla det för mig själv?
Det skulle komplicera allt ännu mer.
I det här fallet föredrar jag att observera.
Det var så surrealistiskt att höra det för första gången.
Det har alltid varit en familjehistoria,
men jag har aldrig hört Peter berätta eller beskriva det.
-Det vet du. -Ja, vet du vad?
Platsen har haft ett nästan mytologiskt drag.
Jag föreställde mig den som ett monster.
Jag har skämts mycket, och jag vet att mamma skämdes över
det som hände här, men…
När jag står här släpper jag det.
Och jag hoppas att det här hjälper Peter att släppa det.
Och mamma, och alla generationer av personer
som har påverkats av det som hände.
Jag har nog har rört upp saker i mig som jag måste…
Jag borde nog gå och prata med nån, men det är väldigt tungt.
Nu måste jag hem och möta mamma, och jag vill bara gråta för hennes skull.
Jag bara… Det är mycket att bearbeta.
-Hur är det? -Jösses. Se på dig.
-Ge mig en kram. -Jag är så stolt över dig.
Jag känner stor sorg för alla inblandade.
Men mamma är nog den som har bearbetat det minst.
-Jag är ledsen för det. -Jag vet.
Det måste ha varit tungt för dig i dag.
Det finns fler hemligheter,
saker mamma sagt att hon ska avslöja på sin dödsbädd.
Jag kan inte föreställa mig vad det är, med tanke på vad hennes syskon berättade.
Han måste ha haft så mycket press på sig. Tänk att vara 18 år
och tro att ens liv är på väg åt ett håll.
Inte nog med att han saknade föräldravägledning,
Stella utsatte honom för så stor fara.
Vi var försummade på alla tänkbara vis, och vi hade aldrig nån mat hemma.
Vi hade aldrig nån mat. Jag orkar inte ens tänka på det.
Gwle hade jämt jobb.
Han var ett kräk, men hade alltid jobb. Ibland två.
Ja.
Mannen jag trodde var min far… Skumt nog har vi samma stora, bruna ögon.
Folk sa: "Du är så lik din pappa."
Jag fick jämt höra det.
Jag trodde verkligen att jag var hans dotter,
och han gjorde oss alla illa.
Jag har "Obsessed" med Mariah Carey på huvudet.
Jag retar mig så på hennes röst, och ändå lyssnar jag på henne.
-Jag vet inte varför. -Gillar du inte…
Ja, hon får porslinet att spricka.
Hon har mig. Kanske för att jag är gay. Gay-män är dömda till att gilla henne.
-Vi har det i vårt dna. -Verkligen?
Hormonerna som gör en gay i livmodern, hon ligger bakom dem.
De sprids runt jul.
Jag älskar att vara här ute. Det är så terapeutiskt.
Jag kunde sitta här… Va?
-Är det här ett skämt? -Va?
-Hej. -Jaså, det.
-Oj. -Hur är det?
-Bra. Kul att ses. -Detsamma.
-Angenämt. -Härligt att träffas.
-Tack för att jag fick komma. -Galet.
Jag är nyfiken på att höra lite om vad som pågår.
Jag har hållit på den här hemligheten i över ett år.
-Otroligt. -Det har inte varit lätt.
-Ja. Hade du väntat dig det här i dag? -Inte alls.
-Så det är en överraskning. -Ja, verkligen.
-Otroligt. Jag är glad att vara här. -Tack.
Så klart. Jag ska bara samla mig lite och meditera.
Så ser vi vad som kommer in. Okej.
Jag blir nyfiken på en individ
som inte känns som en biologisk släkting.
Nån som biologiskt inte är släkt, men som är betydelsefull.
Personen ger mig en känsla av att vara på samma nivå.
Det betyder alltid…
Gäller det släkten, är det en bror, kusin, nåt sånt.
Är det inte familjen kan det vara en partner eller vän.
Det kändes betydelsefullt genast när jag satte mig ner, men…
Det är ganska intressant.
För tidigt. Jag får en för tidig död.
Det syftar alltid på nån som dog innan personen hann bli gammal.
Jag är här, sen är jag borta. Fort.
Det var ingen sjukdom eller nåt vi var förberedda på.
Har du nån som dog för tidigt?
Jag har en tidigare partner som dog ung.
Du vet hur människor går genom olika saker i livet.
Och vid tidpunkten för den här personens död
kändes det som att allt höll på att falla på plats.
Äntligen, jag hör "äntligen".
Det är det konstiga med det här.
Utan att avslöja för mycket, kan du förklara lite av det här?
Det känns som att jag vandrar.
Jag var i marinkåren, stationerad i Camp Lejeune
och bodde på kusten i Wilmington, North Carolina.
-Carolina. -Jag träffade personen. Vi klickade.
Jag ska se på mina anteckningar, för på vägen hit…
Jag visar det om jag kan.
Jag fick en referens till Caro… Ser du där? "Carolina"?
Intressant att du säger "Carolina".
Ja, vi träffades och bodde där.
Vi fortsätter. Det här är inte allt.
-Vad hette han i förnamn? -Han hette Jamie.
-Men han använde sitt mellannamn. -Okej.
Det var Duwyann.
Jag tänkte fråga om nån kallades nåt på "J".
Men det kändes fel, så jag skrev "J-A".
Som en "J-A-M"-grej här. Det var därför jag blev förvirrad.
Alla har olika kommunikationsstil på andra sidan.
Vissa är lätta att förstå, andra svårare. Vi fortsätter.
Det kommer hela tiden genom en sak med honom
om att inte vilja traumatisera personerna runt honom när han dog.
Det är mycket starkt. Ge mig en sekund. Det är nåt här.
Som: "Jag vill inte…"
Ni vet när personer har ett sista minne av nån på näthinnan,
och det blir allt man ser när man tänker på personen.
Han ger mig en känsla av: "Jag var mer än det.
Bandet, kärleken. Jag vill inte att all vår tid tillsammans
ska definieras av den här enskilda, hemska mentala bilden."
Jag kan inte beskriva det annorlunda.
Jag måste gå djupare, hur plågsamt det här än är.
Nånting spräcks.
Det här kom tidigare och är svårt att formulera.
Vet du om nåt sprack?
Ja, det var min födelsedag.
Vi skulle lägga oss vid poolen i lägenhetsbyggnaden som jag,
som vi precis hade flyttat in i.
Han solade lite. Han låg i en solstol.
Han sa: "Det låter som att nåt kommer mot mig."
Jag sa: "Va?"
Vi skrattade och jag lade mig bredvid honom.
En vindpust blåste förbi
och parasollen, ribborna, föll ner på oss båda
och genomborrade hans huvud.
Den gick genom den mjukaste delen,
enligt vad jag har fått höra. Hjärnans mjukaste del.
Jag beklagar det verkligen.
Han dog dagen därpå.
Jag är så ledsen. Det var en riktigt bisarr olycka.
-Mitt hjärta blöder för dig. Jag beklagar. -Ja.
Och det smärtar mig att behöva prata om det.
Jag är ledsen att du behövde se eller uppleva det,
för det finns en aspekt som känns som mina känslor.
Och de vet att det sällan händer. Men mina känslor kommer i vägen.
Det här är en sån gång när jag vill prata med dig igen,
för det känns inte som att allt kom fram i dag.
Du och jag ska prata igen. Jag ordnar det.
Får jag krama dig?
Det var tufft i dag. Det var tufft.
Jag fick inte lika djup kontakt som jag brukar få.
Mina egna känslor ville upp till ytan.
Jag vet inte om det är gay-aspekten, som gjorde att jag kunde relatera så nära.
Det är tragiskt när jag läser personer som mist barn, men jag kan inte relatera.
Nu tänkte jag på Clint hela tiden.
Och jag tänkte på vad han hade gått genom.
Jag kan inte föreställa mig att mista nån man älskar så mycket,
och det blev för mycket för mig. Så, jag bara…
Ja, det var jobbigt.
-Hej. -Hej, hur är det?
-Bra. Hur har du det? -Bra. Är du ledig?
-Ja, jag sitter bara här. -Skönt.
Jag ville bara ringa och säga att jag älskar dig.
Jag avslutade precis en läsning med en man vars partner dog i en bisarr olycka.
Jag grät hela tiden, och jag gråter aldrig under läsningar.
De satt ute vid en pool.
Partnern sa: "Jag tror att nåt kommer mot mig."
Han sa: "Va? Vad menar du?"
Då kommer plötsligt en vindstöt och blåser ner deras parasoll på honom,
och pålen som parasollen satt fast på
gick rakt genom killens huvud och ut på baksidan.
Han såg allt hända.
Det här hände 2008, så de kunde inte gifta sig.
Han närmade sig 30, och hela tiden grät jag och tänkte på
hur man aldrig kan veta.
Det påverkade mig känslomässigt. Det blev ett knäppt samtal igen.
Förlåt, men jag älskar dig och behövde säga det.
Och jag längtar tills vi ses.
Du är bara bäst, och ja…
Då så. Det ska jag. Jag älskar dig. Vi hörs snart.
-Vi hörs sen. -Okej, hej då.
VASQUEZ ROCKS KALIFORNIEN
-Jag är glad att jag är med dig i dag. -Detsamma.
Jag är glad att vi kan hämta andan innan vi ska ut och resa.
Ja, det är fint att besöka en av våra favoritplatser.
Ja.
-Är du redo? -Mina vader är redo. Du har sett dem.
Stenbockar är gjorda för bergen.
-Getben. -Jag och mina getben.
-Akta stenblocket där. -Det vore dramatiskt.
-Vi kan gå på kammen här. -Ja, uppfattat.
Tänk om jag föll från ett berg och dog. Alla skulle säga: "Det förutsåg han inte."
-Vi kunde inte ha valt en bättre dag. -Eller hur? Det är jättevackert.
-"Ska han fria? Tog han mig hit för det?" -"Ska han fria?"
-Jag vill ha en flashmob. -En flashmob.
Vi har pratat om det. Det vore det värsta frieriet.
På en restaurang är värst. Flashmob är nummer två.
-Jag friar nog inte. -Nej.
-Det väntar jag mig av dig. -Okej.
Men, ingen press.
-När skulle du vilja att det hände? -Men, ingen press.
När du blundar, hur föreställer du dig ditt livs kärlek…
Till häst? Jag vet inte varför.
Men hur föreställer du dig mig? Går jag ner på ett knä?
-Hela den grejen? -Nej.
Inte? Vad heter det när man gifter sig av ett infall?
-När det blir ett plötsligt bröllop. -Jag vet vad du menar.
Andar, hjälp mig. Rymma. Vi ska rymma och gifta oss.
-Man rymmer, ja. -Just det.
När jag var 27 år förändrades mitt liv för alltid.
Jag förlorade en närstående.
Jag vill veta vad som hände.
Jag vill ha svar.
Jag vill ha rättvisa innan min mamma dör utan några svar.
Jag vill ha rättvisa för min familj.
Jag vill veta vem som dödade min bror.
Hej! Jag heter Tyler. Trevligt att träffas.
-Så trevligt att träffas. -Detsamma.
-Och vilken vacker plats! -Det är jättefint.
Jag tänkte inte börja gråta direkt.
Det gör inget. Det är ingen fara. Jag är glad att jag är här.
-Jag fattar inte att det här händer. -Jo, jag ser fram emot det.
Under dagens process kan vem som helst komma genom.
Förhoppningsvis hör vi av dem du vill höra av.
-Förhoppningsvis. -Jag har fått mycket. Vi ska prata om det.
-Det hjälper. -Jösses.
-Jag jobbar med föremål. -Ja.
-Har du några föremål? -Ja.
-Det är ganska stort. -Det går bra.
Inga problem.
-Innan vi börjar, vad heter du? -Tamara.
Det är allt jag behöver. Tamara.
Det ger mig nåt att fokusera på.
Jag ska bara hålla i den här.
Jag vill börja med en man.
Han kom innan jag var här. En samtida man.
När jag får nån "samtida"
brukar det betyda nån som dog tidigt, som skulle ha levt längre.
Utöver den referensen kommer han genom med en äldre man
som jag också behöver nämna. De kommer tillsammans.
Den andre mannen dog i en mer passande ålder.
Han kommer genom med nån som dog tidigt.
De hör ihop med föremålet.
Det är intressant. Jag får flera detaljer. Jag tar dem som de kommer.
De lägger stor vikt vid allt du har behövt göra på egen hand,
som om du bär hela världen, för du måste göra allt själv.
De vill säga att du inte är ensam.
De är mycket engagerade i ditt välmående, och vill veta att du är okej.
Oftast när personer kommer genom ihop, har de en koppling till varann.
Så jag vet inte varför, men vi ska se på det här och se…
Ett ögonblick bara.
Jag har den unga mannen som dog för tidigt,
och den äldre som kommer med honom.
Jag vet inte om han hade en fadersfigur, men de hör ihop.
De vill att jag ska berätta att de är tillsammans.
Det verkar mycket viktigt. Det går bra.
Jag försöker skilja dem åt, men de kommer genom tillsammans.
Jag ska försöka förstå vem den andre är.
-Vet du om han miste en fadersfigur… -Pappa.
Då förstår jag. Ett syskon.
Och pappa. Det är ungefär där jag rör mig.
Var det dem du hoppades höra av i dag?
-Ja. -Okej.
De ber mig visa min symbol för "farväl",
men de visar att de inte fick det avsked vi förtjänar.
Känner du till nån situation där vi inte kunde ta farväl?
-Han kunde inte prata. -Okej.
Det för mig in i min… Jag försöker förstå vad som hände stackaren.
Han visar mig att flera delar av kroppen slutade fungera.
Min pappa dog i oktober 2019.
-Vad dog han av, rent konkret? -Du sa det själv. Han dog av organsvikt.
-Min pappa… Han drack rätt kraftigt. -Jag förstår.
Han tog även upp ett samtal som fördes i hans rum
som verkar lite känsligt att föra inför en person.
-Jag vet inte. Har du nån… -Precis så var det.
Min faster… Vi behövde diskutera om han skulle hållas vid liv
eller om maskinerna skulle stängas av.
Men min faster sa: "Vi pratar inte om det inför din pappa."
-Precis. -"Han hör oss än."
-Vi lämnade rummet för det samtalet. -Och han visste det.
Han hörde och han visste, men han var okej med det.
Det gav honom möjligheten att inse: "Det är dags för mig att lämna."
Han kände frid. Han gillade inte att vara i sin kropp.
Jag pratade med honom om det kvällen före, bara han och jag.
Han kunde inte röra sig, han hade inga reflexer,
men en tår rann nerför hans ansikte.
Jag har alltid undrat om du försökte säga: "Gör inte så här."
Eller försökte du säga att det kändes okej?
Ja.
Jag uppskattar verkligen att du berättar…
-Det var rätt val. -Det var rätt val.
I pappas fall känner jag… Jag vill inte… Det är aldrig rätt tillfälle att dö.
-Men här finns det en acceptans. -Ja.
Din bror känns mer: "Pang. Det här bara kom över oss."
-Ja. -Så skulle jag säga det.
Så vi har den aspekten.
Han vill att jag pratar om… Han släpper in mig lite.
Mycket stark man.
Han känns väldigt beskyddande när han kommer genom.
-Som: "Jag måste skydda mig." -Ja.
Med det sagt, tror jag att han ångrar vissa situationer han försatte sig i.
Han erkänner en känsla av:
"Det var dumt att umgås med dem jag umgicks."
Sånt. Han tar upp personerna runt honom.
Han visste nog bättre och det är frustrerande.
För jag vet att det här inte är nån bra situation,
men jag vet inte hur jag tar mig ur den.
Jisses.
Han skulle inte vara där. Det här är skumt att säga,
men det finns en aspekt av: "Jag skulle inte ens vara där."
-Jag vet inte varför det är så starkt. -Han ville skydda oss.
-Vi skulle inte veta vad som pågick. -Det kan jag tänka mig.
-När folk frågade om det, visste jag inte. -Ja.
Jag hade inga svar. Jag kände inte alla han umgicks med.
Precis. Det är det som kommer genom här.
Om han kunde göra om det hade han varit öppnare, mer transparent.
Okej.
Jag måste bara förmedla det precis som jag tar emot det.
När han pratar om sin död finns det en referens till tiden som gick
mellan det som hände och när han faktiskt dog.
Han visar ingen ögonblicklig död.
Det som hände tycks ha hänt ganska plötsligt,
men jag säger inte ögonblickligen.
Det kommer igenom en aspekt av,
jag vill inte säga det här, men tiden.
När nåt händer en person är tiden avgörande.
Vi vill ringa polisen, 112. Vi vill se till att de får vård.
Här finns en fördröjning, och jag vet inte varför.
Men här dröjer det innan man får veta nåt.
Den medicinska hjälpen blev fördröjd.
Nån som kunde agerat fortare gjorde det inte.
Jag är säker på det. Det kanske inte verkar stämma,
men jag får hela tiden det här med att tiden var avgörande.
Förstår du det?
Så ja, det går bra.
Jag kunde ha gjort nåt.
Min bror försvann 19 augusti 1999.
Min bror dog av att han blev skjuten i huvudet.
Han var försvunnen.
-Jag skulle ha reagerat fortare. -Det är en normal reaktion.
Vid tidpunkten när min bror… När vi visste att han saknades.
Mamma sa: "Jag har inte hört av honom."
Jag tänkte: "Han är okej.
Inget kommer att hända honom. Han klarar sig."
Sen började affischerna om att han saknades dyka upp.
Jag är kvar i Georgia, för jag vill inte tro på det.
Jag vill inte ha med det att göra. Så jag bär på enorma skuldkänslor…
…över att jag inte satte mig på första bästa flyg till Milwaukee.
A, för att vara där och stötta min mamma.
B, för att åtminstone hjälpa till.
Jag visste lite om vad som ledde till det här
efter att ha pratat med olika personer. Jag kunde kanske ha gjort nåt.
Ja.
Jag ångrar att jag inte deltog i sökandet.
Jag skulle ha varit personen som ledde det.
Okej.
En intressant sak är att han skiljer på var han dog och var han hittades.
Det hände och sen flyttades han.
-Känner du till det? -Det är mitt i prick.
-Ja. -Han blev mördad.
-Och dumpad. -Ja.
-På två olika platser. -Två olika platser.
Han visste att det inte fanns nån väg ut ur den här situationen.
Ja?
Kom du att tänka på nåt?
Det var nästan som att han…
…visste att han skulle dö den dan.
Undertexter: Jessika Johansson