‎TYLER HENRY E UNUL DINTRE CEI MAI RENUMIȚI ‎MEDII DIN LUME,
‎CU PESTE 300.000 DE OAMENI ‎PE LISTA DE AȘTEPTARE.
‎CLIENȚII DIN ACEST SERIAL AU FOST ‎SELECTAȚI DIN ACEA LISTĂ.
‎TYLER NU ȘTIE CUI URMEAZĂ SĂ-I CITEASCĂ.
‎UN SERIAL NETFLIX
‎Bună, Tyler!
‎Ți-am adus cafea.
‎- Bună, dragule! ‎- Neața!
‎Bună dimineața!
‎- Cum ești? ‎- Ce faci?
‎- Minunat. Cafeaua mea. ‎- E foarte bună.
‎- Mulțumesc. ‎- Totul e bine?
‎- Da. Încep să mă pregătesc. ‎- Bine.
‎Te las să te relaxezi singur un minut.
‎Bine.
‎Am dat în cărți ‎ca să văd cum va fi citirea de azi.
‎- Serios? ‎- Da.
‎- Cum pare? ‎- Să-ți arăt?
‎- Da. ‎- Hai aici.
‎Scuze.
‎Nu obișnuiesc să citesc în cărți,
‎dar uneori, când simt nevoia de ajutor ‎sau sunt obosit,
‎mă ajută să înțeleg ce va urma. ‎Persoana care va comunica
‎e Regina Baghetelor. ‎Adică clientului i-a murit mama.
‎Prima referință este la copii.
‎E o relație mamă-fiică.
‎Toate arată ‎că momentul dispariției n-a venit brusc.
‎- Așa. ‎- N-a fost un șoc.
‎Dar accentul e pe Regina Baghetelor.
‎Aș spune că…
‎voi comunica cu o mamă care a murit.
‎Știi cu ce mă voi îmbrăca?
‎- Da. Ți-ai luat indispensabilii? ‎- „Indispensabili”? Eu port chiloței.
‎- Izmene le zicem în olandeză. ‎- Chiloțeii mei cu dantelă.
‎Pentru scena asta ‎aveți de plătit mai mult.
‎Revin imediat. Mă schimb.
‎Pe cât pariem că va fi o mamă?
‎Pe ce pariem?
‎Nu știu.
‎- Ieși la cină cu mine? ‎- Nu.
‎- În public? ‎- Nu.
‎Nu? Mai vedem.
‎Mi-e poftă de homar.
‎- Mă concentrez. ‎- Adică… Bine.
‎- Primesc informații. ‎- Bine.
‎Am văzut ceva…
‎- Spune-mi. ‎- Ceva ce se pune pe cămașă.
‎- Așa. ‎- O poartă bătrânele.
‎- O broșă. ‎- Un fel de broșă, probabil.
‎- Bun. ‎- Am simțit că e bătrână și slabă.
‎E ceva legat de o operație.
‎Și de acolo totul a mers în jos.
‎CAPITOLUL 4 ‎MORȚII NU MI SE ARATĂ
‎Bună!
‎- Salut! ‎- Bună, Tyler!
‎Cum ești?
‎Bine, mersi.
‎Ce drăguț e!
‎- Da. ‎- Ce faci?
‎- Sunt Tyler. Mă bucur să te cunosc. ‎- Adell. Încântată.
‎- El e Victor. ‎- Bună, Victor! Ce mai faci?
‎Ce scump e! Așa.
‎- E aici și micul nostru prieten. ‎- Așa e. Haide, amice.
‎Datoria mea ca mediu ‎e să comunic tot ce aflu,
‎adică informații detaliate ‎pe care nu le-aș putea ști altfel.
‎Nu văd morții umblând printre noi.
‎Ar fi înfricoșător.
‎Uneori se arată persoane
‎care au mesaje pentru cunoscuți de-ai tăi.
‎Să ai mintea deschisă. ‎Oricine se poate arăta acum.
‎- Bine. ‎- Ai adus vreun obiect?
‎Da.
‎Minunat.
‎Așa.
‎Adell…
‎Bun, așa.
‎Adell…
‎În afară de aceste obiecte, ‎să discutăm despre familia ta,
‎despre cunoscuți. ‎Simt o doamnă în vârstă
‎care îmi dau seama că a trăit foarte mult.
‎La nivel de bunici, ‎ai vreun membru de familie foarte bătrân,
‎o bunică ajunsă la adânci bătrâneți?
‎Nu știu ce înseamnă foarte bătrân.
‎Da. Cine e această persoană?
‎Ciudat. Mă întreb dacă are legătură ‎cu locul unde ne aflăm.
‎E ciudat. Locul acesta emană ‎altă energie decât emani tu.
‎Evident, suntem la o casă.
‎Nu e casa ta?
‎- Nu. ‎- Nu este.
‎Pentru că nu simt…
‎- Energia casei e diferită. ‎- Da.
‎Aceasta e casa unei prietene, Michelle.
‎Are o curte foarte liniștitoare.
‎Am înțeles.
‎Poate că această persoană ‎nu vine pentru tine.
‎Bun, voi continua.
‎Așa. Intuiesc ceva legat ‎de o moarte prematură.
‎E vorba despre un bărbat.
‎Când cineva moare la 75-80 de ani,
‎- …e cumva normal. ‎- Da.
‎Omul despre care vorbesc ‎a murit mai repede.
‎Nu și-a trăit viața.
‎- Obiectele au legătură cu un bărbat? ‎- Da.
‎La câți ani a murit?
‎Cu două zile înainte de 15 ani.
‎Cincisprezece. E foarte mulțumit ‎că ești aici.
‎Îmi transmite un sentiment de ușurare.
‎Vrea să îți transmită ceva. ‎Îmi comunică niște lucruri.
‎Bun. Ciudat.
‎Îmi tot comunică „unica și irepetabila”.
‎„Unica și irepetabila”.
‎Obișnuiam să-i spun asta.
‎- Da. ‎- Când îmi lăsa un bilet
‎sau când îi lăsam eu un bilet.
‎- Da. ‎- Îi plăceau biletele.
‎Mă semnam: ‎„Cu drag, unica și irepetabila”.
‎Îmi arată multe lucruri ‎care țin de învățare.
‎Se simte foarte diferit de ceilalți copii.
‎Îmi lasă impresia ‎că are o minte sclipitoare.
‎Simt că, deja de la o vârstă fragedă, ‎mă întreb pe ce drum s-o apuc.
‎„La ce colegiu să…” E multă pasiune aici.
‎- Da. ‎- Sună logic?
‎Da. A venit la mine ‎când avea nouă ani și mi-a spus:
‎„Mamă, o să merg la Yale.”
‎- Voia să devină inginer. ‎- Da.
‎- Cum îl chema pe fiul tău? ‎- Tomari.
‎- Tomari Alijah.
‎Bun. Încerc să-l conving ‎să-mi spună ce s-a întâmplat.
‎Să insist pe asta.
‎Să vedem dacă ajută.
‎Ce ciudat!
‎Bun. Erai departe de el când a murit?
‎- Da. Era plecat din țară. ‎- Așa.
‎Am înțeles. Deci era într-o cu totul altă…
‎Țară.
‎Fără să-mi dai vreun pont, ‎era cineva lângă el când a murit?
‎Da.
‎Din ce înțeleg, ‎reacția celor din jurul lui
‎a fost cam imatură.
‎Seamănă cu reacția unui copil ‎la o întâmplare gravă.
‎Cei de lângă el erau mai mici?
‎Da.
‎Îmi transmite sentimentul de împrăștiere.
‎Oricând simt asta, de obicei indică
‎faptul că cineva fuge, pleacă,
‎nu vrea să fie acolo. ‎Știi dacă a fugit cineva?
‎- Da. ‎- Fiindcă simt că…
‎- Toți. ‎- Toți? Am înțeles.
‎- Îmi pare rău. ‎- Da.
‎Simt că, atunci când se întâmplă,
‎nu știe cum să facă față.
‎- Toți se împrăștie care-ncotro. ‎- L-au uitat până a doua zi.
‎Doamne, a doua zi.
‎Îmi pare tare rău.
‎Nu știu de ce simt că nu pot inspira.
‎Nu știu ce e asta.
‎E ca atunci când ți se taie respirația.
‎Dar nu pot…
‎să-mi umplu plămânii și apoi să expir.
‎Știi dacă a avut ‎probleme de respirație atunci?
‎Da.
‎Cred că acum e momentul ‎să-mi spui ce s-a întâmplat.
‎S-a înecat.
‎- S-a înecat? ‎- Da.
‎Da…
‎O excursie s-a terminat tragic ‎când un adolescent a murit.
‎Tomari era plecat în excursia anuală ‎cu școala în Belize.
‎Elevii tocmai ajunseseră.
‎Înainte să meargă la hotel, ‎s-au oprit la râul Sibun.
‎Tomari avea montat un GoPro,
‎care a surprins totul,
‎inclusiv înecul său.
‎Mi s-a spus că nimeni n-a văzut ‎ce s-a întâmplat cu Tomari.
‎Dar pe filmare
‎am văzut cel puțin 15 persoane ‎uitându-se la el.
‎Când urmărești filmarea, ‎ai impresia că privești prin ochii lui.
‎Avea camera montată aici ‎și vede fiecare mișcare a sa.
‎Am văzut când a cerut ajutor.
‎Striga după ajutor.
‎A atins pe cineva de două ori, ‎dar i-a îndepărtat mâna.
‎I-a împins mâna.
‎Ar fi ajuns doar să-i întindă cineva mâna,
‎dar nimeni n-a făcut-o.
‎Da.
‎Și nimeni n-a spus nimic.
‎Copiii din jur nu le-au spus adulților.
‎- Da. ‎- Dar adulții nu i-au remarcat lipsa.
‎Ăsta e alt lucru. ‎Nu și-au dat seama că lipsea,
‎așa că s-au dus înapoi la hotel
‎înainte să-și dea seama.
‎Modul în care au decurs lucrurile
‎m-a făcut să cred
‎că pe viața fiului meu nu s-a pus preț.
‎Vreau să spun: ‎„Nu, a fost un om deosebit.”
‎Poate nu pentru tine, dar…
‎a însemnat totul… pentru…
‎Pur și simplu…
‎Invocă subiectul răspunderii,
‎iar eu… știi tu,
‎cred că cineva trebuia să-și asume ‎răspunderea, dar n-a făcut-o.
‎- Nu cred că o va face. ‎- Absolut.
‎Asta este frustrant. ‎Dincolo de reacțiile în sine,
‎au durut cele ale oamenilor ‎care n-au fost de față.
‎E foarte frustrant.
‎Vrea să știi că nu e furios ‎pe oamenii care i-au întors spatele.
‎Pe cei care n-au făcut nimic, ‎deși aveau o obligație.
‎- Da. ‎- Dar… nu vrea ca tu să fii furioasă.
‎Știe că ai toată viața înainte
‎și multe lucruri bune de descoperit.
‎Nu vrea ca moartea lui să arunce ‎o umbră asupra vieții sale.
‎- Bine. ‎- Înțelegi.
‎E bine.
‎Asta e bine de știut.
‎Înainte de ședință,
‎mi s-a părut că încerc să ghicesc
‎ce s-a întâmplat cu Tomari ‎de când a trecut dincolo.
‎Totuși, faptul că am primit ‎confirmarea acestui lucru e foarte plăcut.
‎Categoric, simt că astăzi ‎am comunicat cu fiul meu.
‎Am să-ți spun ceva interesant.
‎- Spune-mi. ‎- A fost foarte emoționant.
‎Bine.
‎Trebuie să te întreb ceva. ‎Cunoști proprietarul acestei case?
‎Nu, e a unei prietene de-ale ei.
‎În timpul ședinței, ‎am simțit puternic altceva
‎legat de această casă, ‎o persoană care a trăit mult,
‎pe care am simțit-o venind încoace.
‎Sunt convins că mama proprietarului ‎acestei case a murit.
‎Mama a încercat să comunice cu mine ‎chiar în fața acelei magazii.
‎Doamna asta nu-mi dă pace.
‎Comunică cu mine, are de transmis ‎un mesaj scurt, dar important.
‎Bine. Lisa,
‎cere-i femeii care deține această casă ‎să vină afară, te rog.
‎Și du-te spre aleea de acces. ‎Jose, vino cu mine.
‎Să ducem cele două camere.
‎- Am rugat-o să iasă. ‎- Bine.
‎- Va sta cu mască. ‎- Bine, grozav.
‎Să păstrăm distanța.
‎Da. Bună! Ce mai faci?
‎Minunat.
‎Bun.
‎Admir mult ce faci.
‎- Cred cu tărie în asta. ‎- Mulțumesc.
‎I-am citit unei cliente aici ‎și, comunicând cu o rudă a sa,
‎m-a contactat o doamnă mărunțică ‎pentru tine.
‎E foarte ciudat. E foarte simpatică.
‎- Era foarte slabă când a murit. Bătrână. ‎- Da.
‎- Voia să comunice cu fiica ei. ‎- E mama.
‎Voia să-ți spună ceva. Mi-a cerut…
‎- Vezi magazia aceea? ‎- Da.
‎- Trecând pe acolo, m-a contactat. ‎- A stat acolo la poză când a fost aici!
‎Mi-a arătat niște bijuterii.
‎Nu știu dacă îi plăceau bijuteriile,
‎dar am simțit că arată fabulos.
‎Adora bijuteriile. ‎Cele bizare și cumva ieftine,
‎dar îi plăceau. Ai nimerit la fix.
‎Și îmi tot arăta M-uri.
‎Eu sunt Michelle. ‎Michael și Matthew sunt fiii mei.
‎Am înțeles. Mi s-a părut amuzant,
‎fiindcă am simțit-o mândră și radiind
‎datorită unei realizări a fiilor tăi.
‎- Foarte fericită. ‎- Doamne!
‎Și mi-a mai transmis sentimentul ‎unei operații
‎care a declanșat o degenerare.
‎- Sau o serie întreagă. ‎- Da!
‎Operația a fost importantă. Mă surprinde.
‎N-am avut de ales. Altfel n-ar fi trăit. ‎Am sperat s-o ajute.
‎A pierit după opt săptămâni.
‎Da, mi-a transmis multă liniște ‎legat de decesul său.
‎Pare că operația a fost un catalizator.
‎- Da. A fost un declanșator. ‎- Totul a degenerat de acolo.
‎A fost foarte drăguță. ‎Îți este alături și este bine.
‎- Doamne! ‎- E tare drăguță.
‎- Aș lua-o acasă. ‎- Chiar era drăguță.
‎- Mulțumesc mult. ‎- Îmi place.
‎- Mulțumesc! Pa! ‎- O zi bună!
‎Am câștigat pariul.
‎- Da? ‎- Am comunicat cu mama.
‎Dar nu era a clientei, ‎ci a prietenei ei de acolo.
‎- Doamne! ‎- Muncă de rutină.
‎- Îmi datorezi zece dolari. ‎- Dumnezeule!
‎- Sunt gata. ‎- Să mergem.
‎Nu mi-am văzut mătușa și unchiul ‎de mult. Nu merg des la Hanford.
‎Nu am amintiri fericite de acolo.
‎- Sper să aibă niște răspunsuri. ‎- Da.
‎Sau măcar să afli ce cred ei.
‎Mă întorc ca să aflu mai multe
‎despre ce s-a întâmplat ‎cu familia mamei mele.
‎E vorba ‎de ce am descoperit despre mama,
‎am aflat că Stella a rămas cumva cu mama, ‎la un moment dat. Nu înțeleg de ce…
‎Știu doar că a plecat. ‎S-a dus în Louisiana.
‎Când s-a întors, o avea pe Theresa.
‎- Am presupus că o născuse. ‎- Da.
‎- Și că era sora noastră. ‎- Da.
‎Theresa a făcut un test și a aflat
‎că mama nu este mama ei.
‎Eu și Pete am fost șocați,
‎pentru că am crescut cu ea… ‎Este sora noastră.
‎E ciudat. Când eram mici copii,
‎Theresa era albă.
‎Asta nu mi-a dat de gândit niciodată.
‎Când s-a născut Theresa, ‎mama ieșea cu un bărbat alb
‎și n-am bănuit niciodată nimic. ‎Nu aveam motiv.
‎A luat-o cu un motiv, ‎dar nu ni l-a spus niciodată.
‎N-am știut.
‎Nu participa niciodată ‎la activitățile noastre extrașcolare.
‎- Nu ne-a dus la dentist, la doctori. ‎- Nimic.
‎Am protejat-o pe Theresa, ‎pentru că era surioara mea.
‎- Pe tine cine te-a protejat? ‎- Felicia.
‎Da, Felicia…
‎Felicia m-a protejat pe mine.
‎Mi-a fost alături. Dacă nu era, ‎cred că n-aș fi acum aici.
‎După câte ați îndurat,
‎vreau să înțeleg mai bine
‎care e momentul care ți-a schimbat viața?
‎Cred că atunci când am…
‎când am mers la închisoare.
‎CÂND THERESA AVEA 13 ANI, ‎STELLA A FOST CONDAMNATĂ
‎PENTRU UCIDEREA PROPRIETARILOR ‎MOTELULUI FOWLER.
‎PETER, 18 ANI, A FOST ÎNCHIS ‎CA COMPLICE LA CRIMĂ.
‎Totul îmi mergea bine.
‎Voiam să mă fac polițist.
‎În primul an, dădeam deja amenzi
‎și asiguram paza la meciurile de fotbal.
‎Îmi plăcea. Făcusem 18 ani ‎de doar două luni
‎când mama mi-a răpit ceea ce voiam, ‎tot viitorul.
‎Visul meu era să devin polițist ‎și să am o familie.
‎Să ies la pensie și să mă bucur de…
‎să mă bucur de nepoți.
‎DNA STELLA NESTLE, ‎VINOVATĂ DE DUBLĂ OMUCIDERE
‎FIU DE 18 ANI ÎȘI AJUTĂ MAMA ‎SĂ ÎNGROAPE CADAVRELE LA MOTEL
‎MAMĂ ȘI FIU, ÎNCHIȘI PENTRU DUBLUL OMOR ‎DE LA MOTELUL FOWLER
‎Cred că l-ar vindeca pe Peter ‎să meargă la motel.
‎Sper să aibă parte de mai multă limpezime.
‎Ar putea ieși la iveală ‎lucruri noi prin ochii tăi.
‎DE 44 DE ANI, PETER NU S-A ÎNTORS ‎LA LOCUL CRIMEI.
‎M-am întrebat mereu cum ar fi să vin aici.
‎Aici au avut loc crimele.
‎Am mari emoții.
‎Acest loc mi-a schimbat definitiv familia.
‎A creat un efect de undă ‎care a influențat mai multe generații.
‎Oamenii știau cine era bunica ‎și râdeau de mine.
‎Spuneau: „Bunica ta e ucigașă.”
‎Multe lucruri oribile.
‎Exact ăsta e locul.
‎În copilărie aveam coșmaruri ‎cu o clădire cu etaj.
‎Auzeam sunete oribile ‎dintr-o altă cameră.
‎A fost traumatizant.
‎Privind motelul, văd că arată ‎exact ca în coșmarurile mele.
‎Mă simt tot mai amețit.
‎Dacă asta simt eu, ‎îmi imaginez ce simte Peter.
‎Vai!
‎Aici e, da. Aici s-a întâmplat totul.
‎Dormeam acasă, când m-a sunat mama.
‎M-a întrebat dacă pot veni la Fowler,
‎acolo unde lucra ea.
‎A spus că vrea să-mi arate ceva.
‎- Și… ‎- Așa ți-a spus?
‎- „Vreau să-ți arăt ceva”? ‎- Da, de parcă nu era mare lucru.
‎Iisuse.
‎Lângă recepție, ‎mi-a arătat cadavrele lui John și Judy.
‎JUDY ERA PROPRIETARA MOTELULUI. ‎JOHN ERA IUBITUL EI.
‎Erau două cadavre legate ‎într-o cameră mică.
‎Am văzut…
‎sângele de la cap, de aici,
‎și le-am văzut fețele.
‎Ea a spus că fuseseră patru mexicani. ‎Ei îi uciseseră pe John și Judy.
‎Că, dacă anunț poliția, ‎ne vor ucide pe mine și familia mea.
‎Apoi eu și mama am târât cadavrele
‎acolo în spate, pe rând.
‎Cred că mama voia să ucidă proprietarii
‎și să preia hotelul.
‎În multe feluri, au fost două victime,
‎dar într-un sens mai larg, ‎și tu ai fost victimă.
‎Aveam încredere în ea. ‎Îți asculți părinții.
‎Așa scrie în Biblie. Eu atât știam.
‎Am crezut fără să mă îndoiesc ‎că familia mea era în bucluc.
‎Eram dispus să fac orice era necesar ‎ca să-mi apăr familia.
‎Îți dorești să le fi spus ceva?
‎Te gândești la ceva?
‎Da, le-aș spune lui John și Judy ‎că îmi pare rău
‎pentru ce au pățit, fiindcă n-o meritau.
‎- Eu am avut noroc, sunt încă în viață. ‎- Da.
‎- Bieții John și Judy n-au avut de ales. ‎- Da.
‎Dar, cum tu iei legătura ‎cu celălalt tărâm,
‎simți ceva?
‎Poate energia lui John și Judy.
‎Sincer să fiu, mi-e doar frig.
‎E foarte frig, dar da, m-am întrebat mereu ‎cum ar fi să vin aici.
‎Nu cred că bieții oameni care au murit
‎mai zăbovesc aici.
‎Sunt departe.
‎Sunt ușurat că nu simt nimic.
‎N-aș ști ce să fac.
‎Le-aș da glas? Le-aș ține pentru mine?
‎Ar complica și mai mult lucrurile.
‎În cazul ăsta, prefer să observ.
‎Mi s-a părut ireal să aud asta.
‎A fost întotdeauna o poveste ‎a familiei mele,
‎dar n-am auzit-o niciodată de la Peter.
‎- Știi tu. ‎- Da. Știi ceva?
‎Locul ăsta a avut mereu o aură mitică.
‎Mi l-am imaginat mereu ca pe un monstru.
‎Mi-a fost rușine și i-a fost și mamei mele ‎din cauza celor întâmplate aici…
‎dar acum pot să uit tot.
‎Și sper că și Peter să poată uita acum.
‎Și mama, și toate generațiile
‎afectate de ce s-a întâmplat aici.
‎Simt că am agitat în mine lucruri ‎pe care va trebui…
‎Ar trebui să fac terapie. ‎Totul e foarte… greu.
‎Acum va trebui s-o privesc pe mama în ochi ‎și îmi vine să plâng pentru ea.
‎Doar că… sunt multe de digerat.
‎- Cum merge? ‎- Doamne! Uită-te la tine.
‎- Ia-mă în brațe. ‎- Sunt mândră de tine, Tyler.
‎Sunt trist pentru toți cei implicați,
‎dar mai mult pentru mama, ‎care s-a împăcat cel mai greu cu totul.
‎- Îmi pare rău. ‎- Da, știu.
‎Azi a fost o zi grea pentru tine.
‎Și azi sunt secrete, lucruri pe care mama ‎mi le va spune doar pe patul de moarte.
‎Nu-mi pot imagina ce sunt acele lucruri,
‎dat fiind ce am auzit azi ‎de la fratele și sora ei.
‎A trăit un mare stres. ‎Gândește-te că ai 18 ani
‎și crezi ‎că viața ta va decurge într-un fel.
‎Nu doar că n-a avut îndrumarea ‎unui părinte,
‎dar Stella l-a pus într-un mare pericol.
‎Am fost neglijați ‎în toate felurile imaginabile.
‎Niciodată nu aveam mâncare în casă.
‎Nu aveam mâncare și nu înțeleg de ce.
‎Gwle a lucrat mereu.
‎Era un nemernic, ‎dar a avut mereu un serviciu. Uneori două.
‎Da.
‎Omul care credeam că mi-e tată, ‎ciudat, avea ochi căprui ca mine.
‎Lumea spunea: „Ești leită taică-tău.”
‎Am auzit asta de nenumărate ori. ‎Credeam sincer că sunt fiica lui.
‎Ne-a făcut rău tuturor.
‎Mi-a rămas în cap „Obsessed” ‎de Mariah Carey.
‎Are o voce enervantă, ‎dar tot îi ascult muzica.
‎- Nu știu să explic. ‎- Nu-ți place…
‎Are o voce care sparge bibelouri.
‎Nu știu. M-a vrăjit. Fiindcă sunt gay.
‎Cred că suntem sortiți s-o plăcem ‎pe Mariah Carey.
‎- Așa suntem alcătuiți. ‎- Serios?
‎Cred că ea e răspunzătoare ‎pentru hormonii care te fac gay.
‎Fenomenul prinde amploare de Crăciun.
‎Îmi place aici. E un loc terapeutic.
‎Aș putea să stau aici… Ce e?
‎- Glumești? ‎- Ce e?
‎- Bună! ‎- Da.
‎- Cum merge? ‎- Bine. Încântat.
‎Asemenea.
‎- Bucuros de cunoștință. ‎- Și eu.
‎- Mersi că m-ați chemat. ‎- E incredibil.
‎Vreau să aflu câte ceva despre ce e vorba.
‎Păstrez secretul ăsta de peste un an.
‎Uimitor.
‎Și n-a fost ușor.
‎Da. Așteptai ziua asta?
‎- Deloc. Nu știam… ‎- Deci e o surpriză.
‎- Mare. ‎- Da.
‎Uimitor. Mă bucur să fiu aici.
‎- Mersi. ‎- Desigur.
‎Mă reculeg o clipă, voi medita
‎și vom vedea ce se întâmplă. Bun.
‎Mă interesează o persoană anume
‎care nu mi se pare ‎că are vreo legătură de sânge.
‎Nu este rudă biologică.
‎Trebuie să spun asta.
‎Persoana îmi lasă impresia ‎că este pe același nivel.
‎Oricând simt asta, e mereu…
‎o rudă, adică frate, văr, așa ceva.
‎Dacă nu e rudă, ‎poate fi un partener, prieten, așa ceva.
‎A părut important din clipa ‎în care m-am așezat, dar apoi…
‎E interesant.
‎Prematur. Presimt o moarte prematură.
‎Asta înseamnă cineva care a murit ‎înainte să îmbătrânească.
‎Se simte ca ceva foarte rapid.
‎N-aș spune că a fost o boală,
‎ceva care să fi prevestit moartea.
‎Ai pe cineva care a murit prematur?
‎Am un partener care a murit prematur.
‎Bine. În viață, trecem prin multe.
‎La momentul morții acestui om,
‎pare că lucrurile se legau ‎într-un mod important.
‎Aud „în sfârșit”.
‎Ăsta este elementul ciudat.
‎Fără a-mi da indicii, ‎poți să-mi explici puțin?
‎Simt că bâjbâi.
‎Am fost în Marină, ‎încartiruit în Camp Lejeune,
‎locuiam în Wilmington, Carolina de Nord, ‎pe coastă.
‎Am cunoscut un om.
‎Ne-am înțeles bine.
‎Să-mi consult notițele. ‎Venind încoace, am simțit…
‎Îți arăt dacă găsesc. Era despre „Caro…”
‎Vezi aici? „Carolina”?
‎E interesant ‎că ai spus ceva de „Carolina”.
‎Da, acolo ne-am cunoscut și am locuit.
‎Continuăm. Asta nu e tot.
‎Care era prenumele lui?
‎Îl chema Jamie.
‎- Dar folosea numele mijlociu. ‎- Așa.
‎Acela era Duwyann.
‎Voiam să te întreb ‎dacă își spunea cineva „J”.
‎Am simțit că greșesc, apoi am scris „J-A”.
‎Cum e aici, „J-A-M”. ‎De aceea eram nedumerit.
‎Toți au alt sistem de comunicare ‎în lumea cealaltă.
‎Unii sunt ușor de înțeles, alții, nu.
‎Așa că vom continua.
‎E ceva care răzbate atunci când comunică
‎despre cum nu voia să-i traumatizeze ‎pe cei din jur la momentul morții.
‎Se simte puternic. Dă-mi o clipă. ‎E ceva aici.
‎E ca „nu vreau să…”.
‎Unii au o ultimă amintire cu cineva,
‎un lucru fixat în minte,
‎și doar asta văd ‎când se gândesc la acel om.
‎Îmi lasă impresia: ‎„Nu, eram mai mult de atât.”
‎Legătura, iubirea… Parcă n-ar vrea ‎ca tot timpul petrecut împreună
‎să fie definit de această ‎unică imagine mentală oribilă.
‎Doar așa o pot spune.
‎Deși e dureros, ‎trebuie să intru mai adânc.
‎Ruptură…
‎Am simțit și mai devreme. ‎E greu de rostit.
‎Știi dacă s-a rupt ceva?
‎Da. Așadar… era ziua mea.
‎Ne-am dus să stăm la piscina ‎complexului de locuințe
‎în care tocmai ne mutaserăm.
‎El stătea la soare pe șezlong.
‎A zis: „Pare că ceva vrea ‎să-mi vină de hac.”
‎Am zis: „Poftim?”
‎Am râs și m-am întins lângă el.
‎S-a întețit vântul
‎și umbrela de plajă, cea cu spițe…
‎a căzut peste noi
‎și i-a străpuns capul.
‎A străpuns partea mai moale,
‎din câte mi s-a spus, ‎partea moale a creierului.
‎Îmi pare rău.
‎A murit a doua zi.
‎Îmi pare tare rău. ‎A fost un accident cu adevărat bizar.
‎Mă doare sufletul pentru tine. ‎Îmi pare rău.
‎Mă doare să vorbesc despre asta.
‎Îmi pare rău ‎că ai trecut prin experiența asta,
‎fiindcă este acest aspect care mă face…
‎s-o trăiesc și eu.
‎Ei știu că asta mi se întâmplă rar. ‎Mă împiedic de emoțiile mele.
‎Acesta e un caz ‎în care vreau să discutăm din nou.
‎Nu simt că a ieșit totul la suprafață.
‎Noi doi vom mai discuta. ‎Am să mă asigur de asta.
‎Pot să te îmbrățișez?
‎Cazul de azi a fost greu.
‎Nu am reușit să mă conectez ‎la adâncimea la care pot de obicei.
‎Emoțiile mă tot împingeau spre suprafață.
‎Acum, nu știu ‎dacă din cauza aspectului gay,
‎fiindcă am putut înțelege intim situația… ‎Cazul celor care au pierdut copii
‎e tragic, dar nu pot înțelege ce simt.
‎Acum, m-am gândit tot timpul la Clint.
‎Și m-am gândit ‎la situația prin care a trecut el.
‎Nu-mi pot imagina ‎să pierzi așa persoana iubită.
‎Asta m-a afectat profund. Așa că…
‎Da, a fost dificil.
‎- ‎Bună! ‎- Bună! Cum ești?
‎- ‎Bine. Tu? ‎- Bine. Ești liber?
‎Da, doar stau.
‎Frumos. Am vrut să te sun ‎doar ca să-ți spun că te iubesc.
‎I-am citit unui om al cărui partener ‎a murit într-un accident bizar.
‎Am plâns tot timpul, ‎iar eu nu plâng la ședințe.
‎Stăteau la piscină și partenerul a spus: ‎„Ceva o să-mi vină de hac.”
‎El a zis: „Cum? Ce vrei să spui?”
‎S-a iscat apoi o pală de vânt ‎și a doborât umbrela de deasupra lor
‎peste ele, iar stâlpul umbrelei
‎a intrat în craniul tipului ‎și i-a ieșit pe la spate.
‎El a văzut totul.
‎Asta era în 2008, ‎deci nu s-au putut căsători.
‎El avea aproape de 30 de ani.
‎Tot timpul am plâns, gândindu-mă ‎că nu știi niciodată ce se poate întâmpla.
‎M-a afectat emoțional puternic.
‎Știu că e un telefon ciudat, ‎îmi pare rău, dar te iubesc.
‎Trebuia să ți-o spun ‎și abia aștept să te văd.
‎Ești cel mai tare. Da.
‎Bine. Sigur. Te iubesc. Vorbim curând.
‎- ‎Pe mai târziu. ‎- Bine. Pa!
‎- Mă bucur că sunt cu tine azi. ‎- Și eu.
‎Mă bucur că avem un răgaz ‎înainte să pornim la drum.
‎Știu, e plăcut să mergem ‎într-un loc al nostru.
‎Da.
‎Ești gata?
‎Picioarele mele sunt. Le-ai văzut. ‎Capricornul e făcut pentru munți.
‎- Picioare de capră. ‎- Exact.
‎- Ai grijă la piatra aia. ‎- Da. Ar fi dramatic.
‎- Hai pe margine. ‎- Da, recepționat.
‎Îți vine să crezi? ‎Să mor căzând de pe munte.
‎„Nu se aștepta la asta.”
‎- Nu puteam găsi o zi mai bună. ‎- Da. E foarte frumos, așa-i?
‎„Îmi va cere mâna? ‎De aceea m-a adus aici?”
‎- Vreau un ‎flash mod. ‎- Un ‎flash mob.
‎Am discutat subiectul. ‎Ar fi cel mai urât mod.
‎La un restaurant e în fruntea listei. ‎Un ‎flash mob‎ e aproape pe locul doi.
‎- Nu cred că te voi cere eu. ‎- Nu.
‎- Mă aștept să mă ceri tu. ‎- Bine.
‎Dar nu te presez.
‎Când ai vrea să fie asta?
‎Am zis că nu te presez.
‎Când închizi ochii, ‎vezi dragostea vieții tale?
‎Pe cal? Nu știu de ce.
‎Dar cum mă vezi… Mă las într-un genunchi?
‎- Povestea aia? ‎- Nu.
‎Nu? Cum se cheamă ‎când te căsătorești spontan?
‎- E o nuntă fulger. Se numește… ‎- Știu despre ce vorbești.
‎Ajutați-mă, spiritelor. Vom fugi în lume.
‎- Fuga în lume. Da. ‎- Așa e.
‎La 27 de ani, ‎viața mea s-a schimbat definitiv.
‎Am pierdut pe cineva foarte apropiat.
‎Și vreau să aflu ce s-a întâmplat.
‎Vreau răspunsuri.
‎Vreau dreptate
‎înainte ca mama mea să moară ‎fără niciun răspuns.
‎Vreau dreptate pentru familia mea.
‎Vreau să știu cine mi-a ucis fratele.
‎Bună! Sunt Tyler. Mă bucur să te cunosc.
‎- Sunt încântată. ‎- Asemenea.
‎- Ce loc frumos! ‎- Într-adevăr.
‎Nu voiam să plâng din prima.
‎E în regulă. Totul e bine. ‎Mă bucur să fiu aici.
‎Nu-mi vine să cred că e aievea.
‎Da. Abia aștept să începem.
‎În timpul ședinței de azi,
‎- …putem contacta pe oricine. ‎- Bine.
‎Sperăm să contactăm pe cine speri tu.
‎- Să sperăm. ‎- Am simțit multe pe drum.
‎Vom vorbi și despre asta.
‎- Ajută. ‎- Doamne.
‎- Știi că lucrez cu obiecte. ‎- Da.
‎- Ai vreun obiect? ‎- Da.
‎- E cam mare. ‎- Nu-i nimic. Da, absolut.
‎Nicio problemă.
‎- Înainte să începem, cum te cheamă? ‎- Tamara.
‎Bine. Atât îmi trebuie. Tamara.
‎Stai să mă concentrez la ceva.
‎Bun, am să iau asta.
‎Voi începe cu un tip.
‎Înainte să ajung, ‎am simțit un bărbat recent.
‎Când apare ceva „recent”,
‎se referă la cineva care a murit prematur, ‎cineva care mai avea de trăit.
‎Am primit indicii, dar mi s-a arătat ‎cu un om mai în vârstă
‎de care trebuie să amintesc.
‎Îi simt împreună.
‎Acesta a murit la o vârstă mai înaintată.
‎E alături de cineva ‎care a murit mai repede.
‎Au legătură cu acest obiect.
‎E interesant.
‎Văd mai multe detalii. ‎Le voi spune așa cum vin.
‎Îmi cer să subliniez ‎tot ce ai avut de făcut singură,
‎că ai avut povara lumii pe umeri, ‎că te-ai descurcată singură
‎și vor să știi că nu ești singură.
‎Sunt interesați de starea ta de bine,
‎vor să știe dacă ești bine.
‎Vreau să înțeleg… ‎De obicei, când vin doi deodată
‎au o anumită legătură.
‎Nu știu de ce, dar vom aprofunda ‎ca să ne lămurim. Stai o clipă.
‎Este bărbatul mai tânăr care a murit ‎și mai e bărbatul în vârstă care e cu el.
‎Nu știu dacă avea o figură paternă
‎sau care e treaba, dar vin la pachet.
‎Când mi se arată, ‎subliniază că sunt împreună.
‎Asta pare foarte important.
‎Totul e bine.
‎Încerc să-i separ, dar vin tot împreună.
‎Totul e bine. Să-mi dau seama ‎cine este celălalt om.
‎- Știi dacă a pierdut o figură paternă… ‎- Tata.
‎Am înțeles. Bun. Un fiu…
‎și apoi tatăl, iar asta e zona mea.
‎Cu ei sperai să luăm legătura azi?
‎- Da. ‎- Bun.
‎Îmi cer să desenez simbolul ‎pentru „rămas-bun”.
‎Apoi îmi transmit că nu și-au luat ‎un rămas-bun cum meritau.
‎Știi vreo situație în care nu și-au putut ‎lua rămas-bun?
‎- N-a putut să vorbească. ‎- Am înțeles.
‎Încep să simt că…
‎Încerc să-mi dau seama ‎ce a pățit bietul om. Îmi arată
‎că i-au cedat mai multe părți ‎ale corpului.
‎Tata a murit în octombrie 2019.
‎Din ce cauză a murit?
‎Mi-ai spus tu motivul. ‎Ai spus bine. I-au cedat organele.
‎Tatăl meu bea destul de mult.
‎Am înțeles. A mai amintit o discuție ‎purtată în camera lui,
‎una care pare cam greu de purtat ‎în fața cuiva.
‎- Nu știu ce a fost. Ai vreo… ‎- Exact așa s-a întâmplat.
‎Am discutat cu mătușa mea ‎dacă să-i prelungim viața
‎sau să-l deconectăm de la aparate.
‎Mătușa mea a spus: ‎„Să nu vorbim despre asta în fața lui.”
‎- Exact. ‎- „Încă ne poate auzi.”
‎Am ieșit din cameră ca să discutăm.
‎Iar el a știut asta.
‎Putea să audă, apropo, a știut ‎și nu l-a deranjat.
‎Dar asta i-a dat ocazia să știe ‎că i-a sunat ceasul.
‎I-a dat un sentiment de pace. ‎Nu-i plăcea în corpul lui.
‎Am vorbit cu el cu o noapte înainte. ‎I-am fost alături.
‎Deși nu se putea mișca, nu avea reflexe,
‎o lacrimă i s-a scurs pe obraz.
‎Mereu m-am întrebat dacă nu încerca ‎să-mi spună să n-o facem.
‎Sau încerca să spună că e de acord?
‎Da.
‎Apreciez că-mi spui că…
‎- A fost alegerea corectă. ‎- Am ales corect.
‎Da. Deci tatăl îmi lasă senzația ‎că, deși niciodată nu e momentul să mori,
‎- …situația poate fi acceptată. ‎- Sigur.
‎În cazul fratelui, ‎pare că a fost luat prin surprindere.
‎- Da. ‎- Așa aș spune.
‎Deci este acest aspect.
‎Vrea să vorbim despre… ‎Îmi dă câteva detalii.
‎Un tip foarte vânjos. ‎Îl simt foarte protector.
‎- „Trebuie să mă apăr.” ‎- Da.
‎De aceea, cred că regretă puțin ‎unele situații în care s-a plasat.
‎Când îmi comunică, recunoaște cumva
‎că a fost o prostie să umble ‎cu cine umbla.
‎Asta face. Îi amintește ‎pe cei din anturajul său.
‎Cred că știa că greșește, ‎iar asta îl supără.
‎Cred că la un nivel știa bine
‎că nu era o situație bună,
‎dar nu știa cum să scape de acolo. ‎Asta e interesant.
‎Vai!
‎Nici nu trebuia să fie acolo.
‎Știu că e ciudat s-o spun,
‎dar aici se repetă: ‎„Nu trebuia să fiu acolo.”
‎Nu știu de ce simt asta așa pregnant.
‎Voia să ne protejeze.
‎- Da. ‎- Nu voia să știm ce se întâmplă.
‎Cred asta.
‎Sunt întrebată ce s-a întâmplat.
‎- Sincer, nu știu. ‎- Da.
‎Nu știu ce să răspund. ‎Nu-i cunoșteam anturajul.
‎Exact. De fapt, asta simt și eu.
‎Dacă ar putea-o lua de la capăt, ‎ar fi mult mai deschis, mai transparent.
‎Bun. Scuze…
‎Trebuie s-o spun exact cum mi-a transmis.
‎Când vorbește despre moartea sa,
‎amintește de timpul scurs
‎între eveniment ‎și moartea sa propriu-zisă.
‎Să fiu clar. ‎Nu-mi arată o moarte instantanee.
‎Pare că evenimentul s-a produs brusc,
‎dar nu pe loc.
‎Simt aici un amănunt…
‎Doamne, nu-mi place s-o spun, ‎ceva legat de timp.
‎Când cineva pățește ceva, ‎timpul e esențial.
‎Sunăm la Poliție sau la Urgențe.
‎Ne asigurăm ‎că primește îngrijiri medicale.
‎Acestea au întârziat atunci.
‎Și nu știu de ce.
‎Dar există o întârziere a descoperirii.
‎O întârziere a îngrijirilor medicale.
‎Cineva putea acționa mai repede, ‎dar n-a făcut-o.
‎Sunt sigur de asta. ‎Știu că poate părea improbabil,
‎dar simt întruna că timpul a fost crucial.
‎Sună logic?
‎E-n regulă.
‎Puteam să fac ceva.
‎Fratele meu a dispărut pe 19 august 1999.
‎Fratele meu a fost ucis ‎prin împușcare în cap.
‎Dispăruse.
‎- Trebuia să reacționez mai repede. ‎- E o reacție normală.
‎La acel moment, ‎știam că fratele meu a dispărut.
‎Mama spunea că nu are vești de la el.
‎Eu îmi spuneam că e bine, ‎nu va păți nimic. E-n regulă.
‎Apoi au început ‎să pună afișe ca să-l găsească.
‎Încă eram în Georgia, ‎pentru că nu voiam să cred asta.
‎Nu voiam să mă amestec.
‎Așa că mă simt extrem de vinovată…
‎fiindcă trebuia să urc în primul avion
‎și să plec în Milwaukee.
‎Ca să fiu cu mama, să-i ofer alinare,
‎dar și ca să ajut.
‎La început am știut ‎cât de cât ce s-a întâmplat,
‎am discutat cu unii oameni ‎și poate că aș fi putut să fac ceva.
‎Da.
‎Regret că nu am participat la căutări.
‎Eu trebuia să fiu primul om ‎care să-l caute.
‎Așa.
‎Un lucru pe care mi-l spune
‎e că locul unde a murit ‎nu e cel unde a fost găsit.
‎S-a întâmplat, apoi a fost mutat.
‎Știai asta?
‎E exact cum spui.
‎- Da. ‎- A fost ucis.
‎- Apoi aruncat. ‎- Da.
‎În două locuri distincte.
‎Două locuri distincte. ‎Și știa că nu avea cum să scape.
‎Da?
‎Te-ai gândit la ceva?
‎Aproape pare că el…
‎știa că va muri în ziua aceea.
‎Subtitrarea: Linda Pricăjan