TYLER HENRY A VILÁG EGYIK LEGHÍRESEBB MÉDIUMA.
TÖBB MINT 300 000 EMBER SZEREPEL A VÁRÓLISTÁJÁN.
A SOROZAT SZEREPLŐIT ERRŐL A LISTÁRÓL VÁLASZTOTTÁK KI.
TYLER NEM TUDJA, HOGY KI AZ, AKIBEN OLVASNI FOG.
A NETFLIX SOROZATA
Hé, Tyler!
Tyler, hoztam kávét.
- Szia, kicsim! - Jó reggelt!
Jó reggelt, Tyler!
- Mi újság? - Hogy vagy?
- Remekül. Hoztál kávét. - Tessék!
- Köszönöm. - Minden oké?
- Igen. Készülődöm. - Rendben.
Magadra hagylak, hogy összeszedd magad.
Rendben.
Megnéztem a kártyát, hogy mi lesz a mai szeánszon.
- Tényleg? - Igen.
- Mire jutottál? - Megmutassam?
- Igen. - Gyere!
Bocs.
A szeánszok előtt ritkán vetek kártyát,
de ha segítségre van szükségem, vagy fáradt vagyok,
segít világosabban látni. Kijött a Botok Királynője,
ami azt jelenti, hogy meghalt az édesanyja.
Hűha!
Elsősorban gyerekekkel kapcsolatos dolgot látok,
tehát egy anya-lánya párosról van szó.
Ez arra utal, hogy valamilyen szinten tudták,
hogy meg fog halni.
- Értem. - Nem érte őket meglepetésként.
De a Botok Királynője fontos az egészben.
Szerintem…
egy elhunyt édesanyáról lesz szó.
Jól van. Mit vegyek ma fel?
Igen. Van rajtad alsó?
Igen, van rajtam gatya.
- Vagy boxer. - Bugyi.
Csipkés bugyi.
Többet kell fizetned, hogy ide bejöhess.
Mindjárt jövök, átöltözöm.
Fogadunk, hogy az anyáról lesz szó?
Miben fogadjunk?
Nem tudom.
- Velem vacsorázol? - Nem.
- Étteremben? - Nem.
Nem? Meglátjuk.
Úgy ennék homárt.
- Koncentrálok. - Jó... rendben.
- Látok pár dolgot. - Értem.
Van egy…
- Mondd csak! - Valami, amit a blúzra teszünk.
- Igen. - Az idősebb nők.
- Egy bross. - Igen, olyasmi.
- Jól van. - Öreg vagyok, és sovány.
Utalást látok egy műtétre.
És ez vezet a leépüléshez.
4. FEJEZET NEM LÁTOK HOLTAKAT
Helló!
- Üdv! - Helló, Tyler!
Hogy van?
Jól, köszönöm!
De cuki!
- Igen! - Hogy van?
- Tyler vagyok. Örvendek! - Adell. Én is örvendek.
- Ő itt Victor. - Helló, Victor! Hogy van?
Aranyos! Jól van.
- A kis barátunk is jön. - Igen. Gyere, pajti!
Látnokként az a dolgom,
hogy mindent elmondjak, amit látok. Olyan információkat
és részletek adok át, amiket máshonnan nem tudhatok.
Nem látok sétáló halottakat, vagy ilyesmi.
Az ijesztő lenne.
Néha átjönnek emberek,
és üzennek az élőknek, akiket maga is ismer.
Maradjunk nyitottak, hátha valaki át akar jönni!
- Rendben. - Van magánál valami tárgy?
Igen, van.
Klassz!
Rendben.
Adell.
Jól van, rendben.
Adell.
A tárgyaktól eltekintve a családjáról beszélnék.
Van egy idős hölgy itt,
akiről tudom, hogy nagyon sokáig élt.
Ha a nagyszüleire gondol,
van olyan idős családtag,
aki nagyon idős koráig élt? Egy hölgyről van szó.
Nem tudom, mi a nagyon idős.
Igen. Ki ez az illető?
Furcsa. Talán köze van ehhez a helyhez, ahol most vagyunk.
Furcsa. Ezen a helyen nem a maga energiáját érzem.
Nyilván egy házban vagyunk.
Ez nem a maga háza?
- Nem. - Nem a magáé.
Igen, mert én nem…
- Más energiát érzek. - Igen.
Ez a ház a barátnőmé, Michelle-é.
Egy nagyon nyugodt és békés kertje van.
Jól van.
Talán ez az illető nem magához jött át.
Jó, akkor folytatom.
Látok valamit, ami idő előtti halálra utal.
És ez egy férfira vonatkozik, ahogy látom.
Ha valaki 75-85 évesen meghal,
- az normális dolog. - Igen.
Ez a férfi, akiről szó van, korábban ment el,
nem élhetett teljes életet.
- Ezek egy férfi tárgyai? - Igen.
Hány évesen halt meg?
Két nap híján 15 éves volt.
Tizenöt. Örül, hogy itt maga itt van,
érzem rajta a megkönnyebbülést.
Szeretne magával kapcsolatba lépni. Mutat pár dolgot nekem.
Jól van. Fura.
Azt emlegeti, hogy „egyetlen“.
Ezt mondogattam neki.
- Igen. - Amikor üzenetet írt nekem.
Vagy én neki kis cetlikre.
- Igen. - Az ő szokása…
- Úgy írtam alá: „Szeretlek, Egyetlenem.” - Igen.
Mutat nekem iskolai bizonyítványokat.
Úgy érzem, ő nem átlagos gyerek volt.
Azt érzem rajta, hogy nagyon éles eszű volt.
Azt érzem, hogy már fiatalon azt nézte,
hol fog továbbtanulni.
Melyik főiskolára megy. Szenvedélyes volt.
- Igen. - Stimmel?
Igen. Kilencévesen odaállt elém, és azt mondta:
„Anya, a Yale-re megyek.”
- Mérnök akart lenni. - Igen.
- Hogy hívták? - Tomari.
- Tomari Alijah.
Jól van. Próbálom rávenni, mondja el, mi történt!
Ezt alá is húzom.
Lássuk, segít-e! Ez fura.
Jól van. Nem volt vele, amikor meghalt?
- Nem, mert külföldön volt. - Értem.
Tehát, egy teljesen más országban volt.
Igen.
Tudja, hogy volt-e vele valaki, amikor meghalt?
Igen.
Azt érzem, hogy a körülötte lévő emberek
éretlenül viselkedtek.
Ahogy egy gyerek reagálna egy vészhelyzetben.
A körülötte lévők fiatalok voltak?
Igen.
Egyfajta szétszéledést látok.
Amikor ilyesmit látok, az arra utal,
hogy „itt vagyok”, aztán mindenki rohangál, elmegy,
nem akar ott lenni, ahol van. Tud olyanról, aki elmenekült?
- Igen. - Mert úgy érzem…
- Mindenki. - Mindenki? Értem.
- Nagyon sajnálom. - Igen.
Azt érzem, hogy történt valami,
és nem tudták kezelni a helyzetet.
- Mindenki szétszéled. - Magára hagyták másnapig.
Úristen! Másnapig.
Nagyon sajnálom.
Nem tudom, de úgy érzem, nem kapok levegőt.
Úgy érzem… Nem tudom, mi ez.
Mint amikor légszomj gyötör.
De nem tudom…
Nem tudom beszívni a levegőt, és aztán kifújni.
Tud róla, hogy légzési nehézségei lettek volna?
Igen.
Azt hiszem, most már elmondhatja, mi történt vele.
Megfulladt.
- Vízbe fúlt? - Igen.
Igen.
Egy kirándulás rosszul végződött, amikor egy kamaszfiú meghalt.
Tomari egy középiskolai kiránduláson vett részt Belize-ben.
A diákok akkor értek oda.
Még a szálloda előtt
megálltak a Sibun folyónál.
Tomari GoPrót viselt,
ami mindent felvett.
Azt is, hogy vízbe fulladt.
Azt mondták, senki sem látta, mi történt Tomarival.
A felvételen viszont látszik,
hogy legalább 15-en figyelik őt.
A videofelvételt nézve
olyan, mintha az ő szemén át látnánk.
Minden mozdulatát látni.
Láttam, hogy segítségért kiált.
Kiabált, hogy segítsenek rajta.
Valakit kétszer is megfogott, de ellökték a kezét.
Ellökte a kezét.
Csak a kezét kellett volna nyújtani,
de nem tette meg.
Igen.
És senki nem szólt semmit.
A gyerekek nem szóltak a felnőtteknek.
- Igen. - És nem tűnt fel a hiánya.
Ez a másik. Nem vették észre, hogy eltűnt.
Úgyhogy bejelentkeztek a hotelbe,
és utána vették észre.
Ahogy az ügyet kezelték,
úgy éreztem,
nem becsülték a fiam életét.
Csak azt szeretném mondani, ő tényleg különleges volt.
Talán másnak nem, de…
nekem ő volt a mindenem…
Csak…
Megemlíti a felelősségre vonást,
és… tudja…
Valakit jobban felelősségre kellett volna vonni,
amit nem tettek meg.
- És erre már nem sok esély van. - Egyetértek.
És ez elég frusztráló. Ez túlmutat az emberi reakción,
és nem csak azokról az emberekről szól, akik ott voltak.
Nagyon frusztráló.
Szeretné, ha tudná, nem haragszik az őt cserben hagyókra.
Azokra, akik segíthettek volna, de nem tették.
- Értem. - És nem szeretné, ha maga dühös lenne.
Úgy érzi, még maga előtt az élet,
és még sok jó dolog vár magára.
Nem szeretné, ha a halála miatt másképp gondolna az életre.
- Rendben. - Tudja.
És jól van.
Ezt jó tudni.
A szeánsz előtt
úgy éreztem, hogy csak sejtésem van arról,
mi történt Tomarival, mióta átkelt a túlvilágra.
Nagyon jó érzés, hogy megerősítést kaptam.
Úgy érzem, ma kapcsolatba léptem a fiammal.
Valamit el kell mondanom.
- Mondd! - Ez tényleg elég durva volt.
Értem.
Ismered a ház tulajdonosát?
Nem, az egyik barátnőjéé.
A szeánsz közben volt egy távoli megérzésem,
aki kapcsolatban állt a házzal. Valaki, aki idős koráig élt,
és akit az idefelé úton is láttam.
Meggyőződésem, hogy a ház tulajdonosának az anyukája meghalt.
Az anyukája át akart jönni ott annál a kis fészernél.
A hölgy nem akart békén hagyni.
Átjött. Rövid üzenetet hagyott,
ami fontosnak tűnt.
Jól van. Lisa,
kérd meg a hölgyet, aki itt él, hogy jöjjön ki egy kicsit!
Menj a felhajtó felé! Jose, gyere velem!
Hozd a két kamerát!
- Megkértük, hogy jöjjön ki. - Rendben.
- A maszk rajta marad. - Nagyszerű!
Tartsunk távolságot!
Jó. Helló! Hogy van?
Remekül.
Jól van.
Nagy rajongója vagyok.
- És hiszek ebben az egészben. - Köszönöm.
Volt itt egy szeánszom, és miközben kapcsolódtam a rokonához,
átjött egy kedves, idős hölgy is magához.
Nagyon furcsa volt, mert nagyon aranyos.
- Vékony volt, és idős, amikor meghalt. - Igen.
- A lányával akart beszélni. - Ő az anyukám.
Szerette volna, ha tudja…
- Látja ott azt a fészert? - Igen.
Amikor elmentem mellette…
Ott készült róla egy kép, amikor itt volt.
Egy ékszert mutatott nekem.
Nem tudom, szerette-e az ékszereket,
de ragyogóan festett.
Imádta az ékszereket. A fura, nem túl drága dolgokat,
de imádta. Ezt nagyon eltalálta.
Egyfolytában az M betűt mutatta nekem.
Én Michelle vagyok. Michael és Matthew a két fiam.
Értem. És nagyon érdekes,
mert csak úgy ragyogott a büszkeségtől,
amit a maga fia tett.
- Boldog volt. - Te jó ég!
És említett valamilyen műtétet,
ami után romlani kezdett a dolog.
- Vagy több dolog. - Igen!
A műtét fontos volt, ami meglepett minket.
Nem volt választásunk. Meghalt volna.
Reméltük, hogy segít rajta.
És nyolc hét múlva elment.
Nagy nyugalmat áraszt a halálával kapcsolatban.
Mintha a műtét indította volna el a lavinát.
- Igen, így volt. - Onnantól rosszabb lett.
De olyan aranyos és kedves hölgy. És önnel van. És jól van.
- Te jó ég! - Kedves nő.
- Haza akarom vinni. - Tényleg aranyos.
- Köszönöm szépen! - Klassz!
- Köszönöm! Viszlát! - Szép napot!
Megnyertem a fogadást.
- Igen? - Az anyuka jött át.
Nem az ügyfélhez jött, hanem a barátnőjéhez.
- Atyaég! - Igen, nem volt semmi!
- Jössz egy tízessel! - Jóságos ég!
- Jól van, mehetünk. - Menjünk!
Jó ideje nem láttam a nénikémet és a bácsikámat. Nem járok Hanfordba.
Nincsenek szép emlékeim onnan.
- Remélem, vannak válaszaik. - Igen.
Elmondják a saját álláspontjukat.
Azért jövök vissza, mert szeretném megtudni,
mi történt anyukám családjával.
Aztán kiderült anyukámról,
hogy Stella valahogy megszerezte őt.
Valamikor. És nem értem, miért…
Csak annyit tudok, hogy elment Louisianába, aztán visszajött.
És amikor hazajött, vele volt Theresa.
- Azt feltételeztük, hogy ő szülte. - Igen.
- A húgunk volt. - Igen.
Theresa vizsgálatot végeztetett,
és kiderült, hogy nem anya az anyukája.
Pete-tel teljesen ledöbbentünk,
mert vele nőttünk fel… Ő az én…
Ő a testvérünk.
Az a fura, hogy így nőttünk fel,
és hát Theresa fehér.
De ezen sosem gondolkoztam.
Amikor Theresa született, anyám egy fehér pasival járt.
Sosem gyanítottam semmit, mert nem volt rá okom.
Biztos volt oka, hogy magához vette, de nem árulta el, mi.
És nem tudtuk.
Sosem jött el az iskolai ünnepségekre, semmi ilyesmire.
- Nem vitt minket orvoshoz. - Sehová.
Védelmeztem Theresát, mert ő volt a kishúgom.
És magát ki védelmezte?
Felicia.
Igen, Felicia…
Felicia mindig megvédett.
Mindig ott volt. Ha ő nincs,
ma nem ülnék itt.
Tudom, min mentetek keresztül,
és próbálom jobban megérteni,
mi volt az a pillanat, ami megváltoztatta az életedet.
Azt hiszem, az, amikor…
Amikor börtönbe kerültem.
AMIKOR THERESA 13 ÉVES VOLT, STELLÁT ELÍTÉLTÉK
A FOWLER MOTEL TULAJDONOSAINAK MEGGYILKOLÁSÁÉRT.
A 18 ÉVES PETERT IS ELÍTÉLTÉK BŰNRÉSZESSÉGÉRT.
Nagyon jól ment a sorom akkor.
Rendőrtiszt akartam lenni.
Az első évben büntetőcédulákat osztogattam,
és focimeccseket őriztem.
Szerettem. Pár hónappal múltam 18 éves,
amikor az anyám elvett tőlem mindent,
és megfosztott a jövőmtől.
Az volt az álmom, hogy rendőr legyek, és családot alapítsak.
Majd nyugdíjba menjek, és élvezzem…
Együtt legyek az unokáimmal.
MRS. STELLA NESTLE BŰNÖS KETTŐS GYILKOSSÁGBAN
A 18 ÉVES FIÚ SEGÍTETT ELTEMETNI A KÉT HULLÁT
ANYA ÉS FIA MEGÖLTE A FOWLER MOTER TULAJDONOSAIT
Talán jót tesz Peternek, ha elmegy a motelhez.
Remélhetőleg így némi lezárást kap.
És ha új szemmel néz körül, új dolgokat is meglát.
PETER 44 ÉVE NEM JÁRT A GYILKOSSÁG HELYSZÍNÉN.
Mindig kíváncsi voltam, milyen lenne eljönni ide.
Itt történt a bűntény.
Ideges vagyok.
Ez a hely örökre megváltoztatta az egész családomat.
Egy olyan szakadás történt, ami generációkon át húzódott.
Sokan tudták, ki a nagymamám, és gúnyoltak miatta.
Azt mondták: „A nagyanyád gyilkos.”
És más borzalmakat.
Ez az a hely.
Gyerekként rémálmaim voltak erről az épületről,
ahol a szomszéd szobából szörnyű hangok hallatszódtak.
Gyerekként ez szörnyű trauma volt.
És a motelt elnézve, olyan, mint rémálmaimban.
Egyre jobban szédülök.
Ha én így élem meg, vajon milyen lehet szegény Peternek?
- Azta! - Hű!
Nahát!
Ez az a hely. Igen. Itt történt.
Hűha!
Otthon aludtam, amikor anyám felhívott.
Azt mondta, hogy menjek a Fowler motelhez,
mert ott dolgozott.
Azt mondta, mutatni akar valamit.
- És… - Így közölte veled?
- „Mutatni akarok valamit”? - Mintha semmiség lenne.
Jesszus!
És az iroda mellett
megmutatta John és Judy holttestét.
JUDY VOLT A MOTEL TULAJDONOSA. JOHN PEDIG AZ ÉLETTÁRSA.
Tehát, ott volt két megkötözött hulla egy picike szobában.
Láttam a…
hogy véres a fejük, tudod… Pont itt.
És láttam az arcukat.
Anya azt mondta, jött négy mexikói.
És ők ölték meg Johnt és Judyt.
Ha szólok a rendőröknek, megölnek engem
és az egész családot.
Aztán anyámmal elvonszoltuk a hullákat
egészen hátra. Egyesével.
Szerintem anyámnak az volt a terve,
hogy majd átveszi a hotel irányítását.
Az igaz, hogy volt két áldozat,
de igazából te is áldozat voltál.
Bíztam benne. Engedelmeskedünk a szüleinknek.
A Bibliában is ez áll. És én ezt követtem.
És mélyen hittem benne, hogy a családom bajban van.
Mindent megtennék, hogy megvédjem a családomat.
Van bármi, amit szeretnél nekik elmondani?
Van bármi, ami eszedbe jut?
Igen, szeretném nekik elmondani, hogy nagyon sajnálom,
ami történt velük, mert nem ezt érdemelték.
- Én megúsztam, mert még élek. - Igen.
- De Johnnak és Judynak esélye sem volt. - Igen.
De te kapcsolatba tudsz lépni a túlvilággal.
Érzel valamit?
Esetleg John vagy Judy energiáját?
Igazából csak azt, hogy fázom.
Nagyon hideg van. De, igen.
Kíváncsi voltam, milyen lenne eljönni ide,
és nem hiszem, hogy szegények, akik itt haltak meg,
még mindig itt lennének.
Messze járnak.
Örülök, hogy nem érzek semmit.
Nem is tudom, mihez kezdenék.
Elmondanám, vagy magamban tartanám?
Az csak tovább bonyolítaná a dolgokat.
Most inkább csak megfigyelő vagyok.
Ezt most hallottam először, és annyira szürreális volt.
Ez a történet a családomhoz tartozik,
de Peter sosem mesélt még róla.
- Te is tudod. - Tudod, mit?
Ezt a helyet mindig valami rejtély lengte körül.
Én egy hatalmas szörnynek képzeltem el.
Szégyent éreztem,
és tudom, hogy anyám is szégyelli, ami itt történt, de…
de most úgy vagyok vele, hogy elengedem.
És remélem, ezek után Peter is képes lesz elengedni.
És anyukám, illetve a többi generáció is,
akik érintve vannak ebben.
Úgy érzem, felkavartam a dolgokat magamban is.
El kéne mennem egy terapeutához, ez az egész nagyon… megvisel.
Hazamegyek, anyám szemébe nézek,
és csak sírni akarok. Érte.
Ezt fel kell dolgoznom.
- Mi újság? - Te jó ég! Nézzenek oda!
- Ölelj meg! - Büszke vagyok rád, Tyler.
Úgy sajnálok mindenkit emiatt.
De leginkább anyát, aki nehezen dolgozza ezt fel.
- Tényleg sajnálom. - Tudom.
Biztos nem volt könnyű ez a nap neked.
A mai napig vannak titkok,
amit anya csak a halálos ágyán fog elmondani.
Elképzelni sem tudom, mi lehet az,
főleg azok után, amit ma a testvérei meséltek.
Peter nagy nyomás alatt lehetett. Csak 18 éves volt,
és azt hitte, előtte az élet.
Nem volt előtte szülői példa,
ráadásul Stella nagy veszélybe sodorta.
Elhanyagolt minket a szó minden értelmében,
és sosem volt étel az asztalon.
Sosem volt mit enni, és ezt nem tudom felfogni.
Gwle mindig dolgozott. Egy szarházi alak volt,
de mindig volt állása. Volt, hogy kettő is.
Igen.
Azt hittem, ő az apám,
mert neki is nagy barna szeme van.
Az emberek mondogatták: „Apádra hasonlítasz.”
Folyton ezt mondogatták. Tényleg azt hittem, a lánya vagyok,
és mindannyiunkat bántott.
Mariah Carey-től az „Obsessed” jár a fejemben,
de annyira idegesítő a hangja,
és mégis meghallgatom a dalait.
- Nem értem, miért. - Nem szereted…
Az összes porcelán meghasad tőle.
Nem tudom. Megfog. Biztos, mert meleg vagyok.
A melegeknek muszáj szeretniük Mariah Carey-t.
- Benne van a vérünkben. - Tényleg?
A melegségért felelős hormonok miatta termelődnek a méhben.
És karácsony körül még durvább.
Szeretek itt lenni. Olyan megnyugtató.
Egész nap elüldögélnék itt. Mi van?
- Ez valami vicc? - Mi?
- Helló! - Ja, igen.
- Hű! - Hogy vagytok?
Jól. Örvendek!
Én is.
- Örülök! - Nagyon örvendek!
- Köszönöm, hogy itt lehetek. - Ez őrület!
Szeretném tudni, hogy igazából mi folyik itt!
Már egy kicsivel több mint egy éve őrzöm ezt a titkot.
Klassz!
És nem volt könnyű.
Elhiszem. Számítottál ma ilyesmire?
- Egyáltalán nem. - Meglepetés volt.
- Az tuti. - Igen.
Szuper! Örülök, hogy itt lehetek.
- Köszönöm. - Nincs mit.
Egy kicsit magamba szállok, meditálok,
és meglátjuk, mi jön át. Jól van.
Van egy illető, aki érdekes lehet,
és aki nem tűnik vérrokonnak.
Valaki, aki nem családtag,
de nagy jelentőséggel bír.
Azt érzem vele kapcsolatban, hogy egykorú veletek.
És ez általában azt jelenti…
Egy családtag esetén ez egy testvér, unokatestvér lehet.
Ha nem családtag, akkor élettárs, barát, ilyesmi.
És a jelenlétét már akkor éreztem, amikor leültem, de…
Ez nagyon érdekes.
Idő előtti halált érzékelek.
Ez azt jelenti, hogy az illetőnek nem volt ideje megöregedni.
Egyik pillanatról a másikra elment.
Nem betegség miatt,
így nem lehet rá felkészülni.
Ismersz olyat, aki idő előtt hunyt el?
Volt egy párom, aki hirtelen elhunyt.
Értem. Az emberek sok mindenen átmennek életük során.
És amikor ez a személy meghalt,
úgy érzem, épp sínen volt az élete,
és hallom is a szót: „végre.”
Úgyhogy ez elég furcsa ebben.
Anélkül, hogy sokat elárulnál, mesélnél valamit erről?
Úgy érzem, mintha vándorolnék.
Tengerészgyalogos voltam a Lejeune kiképzőtáborban.
Az észak-karolinai Wilmingtonban éltem.
- Karolina. - És találkoztam vele.
Jól kijöttünk.
Megnézem, hogy mit írtam fel idefelé jövet…
Megmutatom, ha megvan.
Látod? Ide írtam, hogy „Karolina”.
Úgyhogy érdekes, hogy te is ezt mondtad.
Igen, ott találkoztunk. Ott éltünk.
Folytassuk, több dolog is van itt!
Mi volt a keresztneve?
Jamie-nek hívták.
- De a középső nevét használta. - Értem.
Duwyann volt a neve.
Meg akartam kérdezni, hogy J-vel kezdődik-e a neve.
De fura volt. Aztán leírtam, hogy „JA”…
Látod, ezt itt? Ezért zavarodtam össze.
Mindenki másképp kommunikál a túlvilágon.
Van, akit könnyebb megérteni, másokat nehezebb.
Akkor folytassuk!
Vele kapcsolatban van még egy dolog, amit látok.
Hogy nem szeretné a körülötte lévőket sokkolni
a halálával.
Elég erős az érzés. Egy pillanat! Van itt valami.
Ilyesmi: „Nem akarom…”
Van egy utolsó képünk valakiről,
ami beleégett az agyunkba,
és csak arra tudunk gondolni vele kapcsolatban.
De ő azt mondja: „Én ennél több vagyok.”
A kötődés, a szeretet. Nem akarom, hogy a sok együtt töltött időt
beárnyékolja ez az egy borzalmas kép.
Valami ilyesmit érzek.
Itt mélyebbre kell ásnom, bármennyire is fájdalmas.
Szakadás.
Ezt korábban is éreztem, csak nehéz megfogalmaznom.
Tudsz valamiről, ami felszakadt?
Igen. Szóval, születésnapom volt.
Lementünk a lakóház medencéjéhez,
ahová… akkor költöztünk be.
Ő kifeküdt napozni, csak hevert a nyugágyon.
Azt mondta: „Úgy érzem, valami el fog találni.”
Én meg: „Mi van?”
Nevettünk, és lefeküdtem mellé.
Aztán jött egy széllökés,
és a napernyő, a küllők,
az egész ránk dőlt.
És átfúródott a fején.
A leglágyabb részen ment be,
vagyis ezt mondták. Az agy leglágyabb részén.
Nagyon sajnálom.
Másnap meghalt.
Annyira sajnálom. Borzalmas baleset.
- Sajog a szívem. Nagyon sajnálom. - Igen.
Fáj, hogy erről kell beszélnem.
Sajnálom, hogy ilyesmin kellett keresztülmenned.
Van egy dolog, ami most akadályoz:
az érzelmeim.
Ez nagyon ritkán fordul elő. Az érzelmeim akadályoznak.
Az a helyzet, hogy szeretnék újra beszélni veled,
mert ma nem adtam ki mindent magamból.
Beszélni fogunk újra, megígérem.
Megölelhetlek?
Ez durva eset volt. Nagyon durva.
Nem tudtam olyan mélyen kapcsolódni, mint szoktam.
Mert a saját érzelmeim felszínre törtek.
Nem tudom, hogy azért, mert ő is meleg volt,
és kötődést éreztem. Ha olyannal beszélek, akinek meghalt a gyereke,
az borzasztó, de nem tudom átérezni.
Most viszont végig Clintre gondoltam.
És arra, hogy ez a srác min ment keresztül.
Borzalmas lehet így elveszíteni azt, akit annyira szeretsz,
és ez most padlóra küldött.
Én csak…
Igen, ez nehéz volt.
- Szia! - Szia! Hogy vagy?
- Jól. És te? - Én is. Ráérsz?
Persze, itt ücsörgök.
Klassz! Csak el akartam mondani, hogy szeretlek.
Most beszéltem egy férfival, akinek a párja egy fura balesetben hunyt el.
És végigbőgtem az egészet, pedig sosem szoktam sírni.
A medence mellett üldögéltek.
A párja azt mondta: „Valami el fog találni.”
Ő meg: „Mi van? Ezt hogy érted?”
Aztán feltámadt a szél, és a napernyő, ami mellettük volt,
felborult, és a pózna, amin az ernyő volt,
átszúrta a srác fejét, és a tarkóján jött ki.
És ő végignézte az egészet.
Ez még 2008-ban volt, úgyhogy nem házasodhattak össze.
A srác még nem volt 30,
én meg egész végig bőgtem, mert arra gondoltam,
sosem tudhatjuk, hogy mi lesz.
Nagyon rosszul érintett érzelmileg.
Tudom, hogy fura ez a hívás, úgyhogy bocs, de szeretlek.
Szerettem volna ezt elmondani, és már alig várom, hogy lássalak.
Te vagy a legjobb. És, igen.
Jól van, úgy lesz. Szeretlek. Majd beszélünk.
- Majd beszélünk. - Jól van. Szia!
VASQUEZ-SZIKLÁK KALIFORNIA
- Örülök, hogy veled vagyok. - Én is örülök.
Jó érzés egy kicsit kikapcsolódni, mielőtt útra kelünk.
Igen, jó eljönni az egyik kedvenc helyünkre.
Aha.
Készen állsz?
A vádlim készen áll. Láttad.
A bakok szeretik a hegyet.
- Kecskelábad van. - Az bizony.
- Vigyázz a sziklán! - Az durva lenne.
- Gyere erre a gerincre! - Rendben.
El tudod képzelni, mi lenne, ha lezuhannék?
„Erre nem számított.”
Ennél szebb napot nem is választhattunk volna.
Tudom. Gyönyörű, ugye?
„Vajon megkér?”
- „Ezért hozott ide?” - „Megkér?”
- Egy flash mob jó lenne. - Igen.
Már beszéltük, hogy ez a hely nem alkalmas erre.
Az étterem a legjobb.
A flash mob szorosan követi.
- Én nem kérem meg a kezed. - Nem.
- Várom, hogy te kérj meg. - Jó.
De nem sürgős.
Mikor szeretnéd ezt?
Nem sürgetlek.
Hogy képzeled el életed szerelmét, ha becsukod a szemed?
Egy lovon? Inkább nem.
De hogy képzelsz el? Hogy letérdelek?
- Mint a filmeken? - Nem.
Hogy is nevezik, ha az ember spontán házasodik?
- Hirtelenjött esküvő. - Tudom, miről beszélsz.
Szellemek, segítsetek! Szökés! Megszöktetlek!
- Az jó. Igen. - Így van.
Amikor 27 éves voltam, megváltozott az életem.
Elvesztettem egy fontos embert.
És szeretném tudni, mi történt.
Válaszokat akarok.
Igazságot szolgáltatni,
mielőtt anyukám válaszok nélkül hal meg.
Igazságot akarok a családomnak.
Tudni akarom, ki ölte meg a bátyámat.
Üdvözlöm! Tyler vagyok. Örvendek!
- Nagyon örülök! - Örvendek!
- Milyen gyönyörű hely! - Igen, az.
Nem akartam már az elején sírni.
Semmi gond. Minden rendben. Örülök, hogy itt lehetek.
Alig hiszem el, hogy ez igaz.
Igen, én is nagyon várom már.
Amikor belevágunk ebbe a dologba,
- bárki átjöhet. - Értem.
Remélhetőleg kapcsolódni tudunk ahhoz, akihez szeretne.
- Remélem. - Sok dolgot láttam idefelé.
Majd arról is beszélünk.
- Az is segít. - Egek!
- Tudja, hogy tárgyakkal dolgozom. - Igen.
- Hozott valamit? - Igen.
- Elég nagy. - Nem baj. Adja csak ide!
Nem probléma.
- Először is, hogy hívják? - Tamara.
Jól van, más nem is kell, Tamara.
Csak valami, amire fókuszálhatok.
Jó, akkor ezt megérintem.
Kezdjük a férfival először!
Mielőtt ideértem, láttam egy korabeli férfit.
És ilyen esetekben
ez olyan valakire utal, aki idő előtt hunyt el.
Tovább kellett volna élnie.
Ez a személy azonban egy idősebb férfival jött át,
akit szintén ki kell emelnem.
Együtt jelentek meg.
A másik férfi idősebb korában halt meg.
Vele van egy másik, aki viszont korán halt meg.
Kapcsolódnak ehhez a tárgyhoz.
Ez érdekes.
Több dolog is átjön. Úgy adom át, ahogy látom.
Arról beszélnek folyton, hogy maga mennyi mindent tett egyedül,
hogy egy világ terhe szakadt magára,
mindent egyedül csinált,
és szeretnék, ha tudná, nincs egyedül.
Szeretnék, ha jól lenne,
és erről meg is akarnak győződni.
A másik, hogy amikor valakik együtt jelennek meg,
akkor közük is van egymáshoz.
Nem tudom, miért, de ennek utánajárunk.
Kérek egy pillanatot!
Itt van a fiatalabb férfi, aki idő előtt halt meg,
és egy idősebb jön át vele együtt.
Nem tudom, hogy apafigura-e,
de biztos, hogy összetartoznak.
És szeretnék kihangsúlyozni, hogy tényleg együtt vannak.
Úgyhogy ez fontosnak tűnik,
és minden rendben van.
Próbálom szétválasztani őket, de összetartanak.
Mindjárt kiderítem, ki ez a másik férfi.
- Tudja, hogy esetleg elvesztette… - Ez apa.
Értem. Egy testvér
és egy apa, és ez az én területem.
Ők azok, akikről ma hallani szeretett volna?
- Igen. - Rendben.
A „búcsúzás” jelképét mutatják,
de olyan értelemben, hogy nem tudtak érdemben elbúcsúzni.
Tud olyan helyzetről, amikor nem volt búcsú?
- Nem tudott beszélni. - Értem.
Az az érzésem…
Próbálok rájönni, mi történt szegénnyel. Azt mutatja,
hogy több szerve is beteg volt.
Édesapám 2019. októberében halt meg.
Konkrétan miben halt meg?
Már elmondta, hogy miben.
A szervei megbetegedtek.
Apukám… elég erősen ivott.
Értem. Egy beszélgetést is említ,
ami a szobájában volt,
és ami elég érzékenyen érintette.
Nem tudom, mi ez. Esetleg…
Pontosan ez történt.
A nénikémmel arról beszéltünk,
hogy levegyék-e a gépekről.
A nénikém mondta, hogy: „De ezt ne előtte beszéljük meg!”
- Pontosan. - „Hall minket.”
Ezért kimentünk a szobából beszélgetni.
- És ő tudta. - Hűha!
Hallotta, tudott róla, és nem bánta.
Így legalább tudta, hogy ideje távoznia.
Békére lelt, nem érezte jól magát a testében.
Előtte este beszéltem vele erről, és ott maradtam vele.
Habár nem tudott mozogni, nem voltak reflexei,
de végigfolyt egy könnycsepp az arcán.
Eszembe jutott, hogy talán így akarta közölni,
hogy ne tegyem meg.
Vagy azt, hogy „rendben van.”
Igen.
Örülök, hogy ezt elmondta…
- Helyesen döntött. - Igen, jól döntöttem.
Tehát, míg az édesapja esetében
azt érzem, hogy bár nincs olyan, hogy jókor hal meg valaki,
- de érzem az elfogadást. - Igen.
A bátyja esetében viszont: „Bumm! Hirtelen jött.”
- Igen. - Én így tudnám leírni.
Ez egy más megközelítés.
Szeretné, ha beszélnék… Egy kicsit beengedett.
Nagyon erős srác.
Érzem rajta, hogy védelmező jellem.
- „Meg kell védenem magam.” - Igen.
Azt gondolom, már megbánta
azokat a helyzeteket, amikbe keveredett.
És érzem rajta, hogy elismeri:
„Hülyeség volt azokkal az emberekkel együtt lógni.”
Megemlíti a körülötte lévő embereket,
és most már megbánta, ami elég frusztráló,
mert úgy érzem, valamilyen szinten, a lelkem mélyén,
hogy ez nem egy jó helyzet,
de nem tudom, hogy szálljak ki belőle, és ez elég érdekes dolog.
Atyám!
Nem kellett volna ott lennie.
Fura ezt mondani,
de határozottan érzem, hogy nem kellett volna ott lennie.
Nem tudom, ez miért jön át ilyen erősen.
Meg akart minket védeni.
- Igen. - Nem akarta, hogy tudjuk,
- mi történik. - Elhiszem.
Amikor megkérdezték, mi történt,
- tényleg nem tudtam. - Igen.
Nem tudtam, mit mondjak nekik.
Nem tudtam, milyen fazonokkal lógott.
Pontosan. Én is ezt éreztem.
Ha újra kezdhetné, sokkal nyitottabb lenne,
sokkal őszintébb.
Jól van.
Pontosan úgy adom át, ahogy látom.
Amikor a haláláról beszél,
megemlíti az időt, ami eltelt
a történtek és a tényleges halála között.
Tisztázzuk, hogy nem mutat azonnali halált.
Akármi is történt, hirtelen történt,
de nem azonnal.
Látok valamit, ami úgy jön át…
Jaj, ezt nem jó kimondani, de… Időzítés.
Tudja, ha valakivel történik valami, és az idő szorít.
Hívni kell a rendőrséget, mentőket,
hogy orvosi ellátást kapjon.
Azt látom, hogy elkéstek,
de nem tudom, miért.
Úgy érzem, későn vették észre.
Későn kapott orvosi ellátást.
Valaki reagálhatott volna gyorsabban,
de nem tette. Lehet, hogy ez nem stimmel,
de folyamatosan ezt érzem, hogy sürget az idő.
Van értelme?
Semmi baj.
Tennem kellett volna valamit.
A bátyám 1999. augusztus 19-én tűnt el.
A bátyámat fejbe lőtték, és meghalt.
Eltűnt.
- Előbb kellett volna reagálnom. - Ez normális reakció.
Amikor rájöttünk, hogy a bátyám eltűnt…
Anyukám mondta, hogy nem hallott felőle.
Én pedig arra gondoltam, semmi baja.
„Nem lesz semmi baja, jól van.”
Aztán kiragasztották a szórólapokat, hogy eltűnt.
Akkor még mindig Georgiában voltam, mert nem akartam elhinni.
Nem akartam foglalkozni vele.
Nagyon furdal a lelkiismeret…
mert fel kellett volna szállnom a következő repülőre,
hogy Milwaukeeba menjek.
Hogy anyukámmal legyek és vigasztaljam.
Hogy segítsek valahogy.
Valamit tudtam arról, hogy mi vezetett odáig,
mert beszéltem pár emberrel, és talán tehettem volna valamit.
Igen.
Bánom, hogy nem vettem részt a keresésében.
Nekem kellett volna vezetnem a csapatot.
Jól van.
Van egy dolog, amit megemlít,
hogy nem ott halt meg, ahol rátaláltak.
Lelőtték, aztán átvitték máshová.
Tudott erről?
Minden stimmel.
- Igen. - Megölték.
- Aztán kidobták. - Igen.
Két külön helyen.
Két külön helyen. És tudta,
hogy nem fogja megúszni.
Igen?
Valami eszébe jutott?
Úgy tűnik, mintha…
tudta volna, hogy aznap meghal.
A feliratot fordította: Latkóczi Barbara