TYLER HENRY PATŘÍ K NEJUZNÁVANĚJŠÍM MÉDIÍM NA SVĚTĚ
A NA ČEKACÍ LISTINĚ MÁ VÍCE NEŽ 300 000 LIDÍ.
Z NICH BYLI VYBRÁNI I PROTAGONISTÉ TOHOTO SERIÁLU.
TYLER NETUŠÍ, S KÝM SE MÁ POTKAT.
SERIÁL NETFLIX
Tylere!
Tylere, máš tady kafe.
- Ahoj. - Dobré ráno.
Ale ne. Dobré ráno.
- Jak ti je? - Co ty?
- Mám se prima. Neseš mi kafe. - Jak ho máš rád.
- Díky. - V pořádku?
- Jo, jdu se připravit. - Fajn.
Nechám tě na pokoji, abys měl klid.
Tak jo.
Vytáhl jsem karty a dívám se, o kom bude dnešní seance.
- Fakt? - Jo.
- Co myslíš? - Mám ti to ukázat?
- Jo. - Pojď sem.
Promiň.
Před seancí obvykle tarot nevykládám,
ale když jsem unavený nebo potřebuju trochu pomoct,
obvykle mi přiblíží, co mě nejspíš čeká.
Čeká mě královna holí, má tedy mrtvou matku.
Do popředí přicházejí obrazy dětí,
půjde tedy o vztah matky a dcery.
Tohle znamená, že se o blížící se smrti
vědělo předem.
- Aha. - Nebylo to náhlé.
Ale hlavní je tady královna holí.
Řekl bych,
že se seance bude týkat mrtvé matky.
Takže co si vezmu na sebe?
Vzal sis spodky?
Spodky? Mám svoje kalhotky.
- Myslíš spoďárky. - Mám svoje kalhotky.
Krajkové kalhotky.
Za tohle byste museli zaplatit víc.
Hned přijdu, jen se převléknu.
Vsadíš se, že půjde o matku?
O kolik se vsadíme?
Nevím.
- Půjdeme na večeři? - Ne.
- Mezi lidi? - Ne.
Ne? To uvidíme.
Mám chuť na humra.
- Soustředím se. - Tak jo.
- Už to přichází. - Dobře.
Působí to jako…
- Povídej. - Dává se to na košili.
- Aha. - Staromódní věc.
- Brož. - Asi nějaká brož.
- Fajn. - Někdo starý, hubený.
Proběhla tam nějaká operace.
A to byl začátek konce.
Dobrý den.
- Zdravím! - Dobrý den, Tylere.
Jak se máte?
Fajn, díky.
Ten je roztomilý.
- To jo. - Zdravím vás.
- Já jsem Tyler, těší mě. - Adell. Ráda vás poznávám.
- To je Victor. - Ahoj, Victore, jak se máš?
To je mazlík.
- Máme s sebou kamaráda. - Ano. Tak poběž.
Mým úkolem jako média
je předat vám vše, co se ke mně dostane. Zajímají mě
detaily, které jsem se nemohl jinak dozvědět.
Nevidím kolem sebe žádné mrtvé lidi.
To by bylo hrozné.
Někdy se na mě někdo napojí
a předá mi vzkaz pro někoho, koho znáte.
Tak nezapomeňte, že se nám může ozvat skutečně kdokoliv.
- Dobře. - Přinesla jste nějaké předměty?
Ano.
Výborně.
Fajn.
Adell.
Dobrá.
Adell.
Nezávisle na předmětech chci mluvit o vaší rodině
a vám známých lidech. Ozývá se starší paní,
která se podle mě dožila vysokého věku.
Máte na úrovni prarodičů
nějakého člena rodiny,
který žil velmi dlouho? Nejspíš ženu.
Nevím, co znamená „velmi dlouho“.
Kdo to tedy je?
Zvláštní. Možná se to nějak týká místa, kde teď jsme.
Cítím z toho místa jinou energii než z vás.
Jsme u domu.
Není váš?
- Ne. - Není váš.
Protože si nejsem…
- Energie domu působí jinak. - Ano.
Patří kamarádce Michelle.
Má harmonickou, uklidňující zahradu.
To jo.
Možná se ta osoba nechce spojit s vámi.
Půjdeme tedy dál.
Týká se to něčí předčasné smrti,
v tomto případě nějakého muže.
Když někdo zemře v 75 nebo 85 letech,
- je to normální. - Jasně.
Tento muž, se kterým mluvím, zemřel dřív
a neprožil plný život.
- Souvisí ty předměty s mužem? - Ano.
V kolika letech zemřel?
Chyběly mu dva dny do 15 let.
Patnáct. Je moc rád, že jste přišla,
cítím z něj pocit úlevy.
Chtěl se s vámi spojit. Zmiňuje několik věcí.
Zvláštní.
Zmiňuje „jedinou pravou“.
To jsem mu říkávala.
- Jo. - Nechával mi vzkazy.
A já jemu. Nechávali jsme si lepítka.
- Aha. - Byl na ně zvyklý.
- Podepisovala jsem je „jediná pravá“. - Aha.
Zmiňuje spoustu akademických odkazů.
Působí jinak než jiní mladí lidé.
Upřímně říkám, že působí jako génius.
Jako by už v mládí uvažoval,
kam se vydá dál.
Na jakou školu. Cítím z něj spoustu elánu.
- Jo. - Je to tak?
Určitě. Přišel za mnou jednou v devíti letech a řekl:
„Mami, půjdu na Yale.“
- Chtěl být inženýr. - Aha.
- Jak se váš syn jmenuje? - Tomari.
- Tomari Alijah.
Ptám se ho na to, co se stalo.
Tohle si podtrhnu.
Třeba to pomůže. Zvláštní.
Byla jste v čase jeho smrti daleko?
- Ano, byl v zahraničí. - Dobrá.
V zahraničí. Takže v úplně jiné…
Zemi.
Nemusíte říkat podrobnosti, ale byl s ním ještě někdo?
Ano.
Cítím z toho, že reakce jeho okolí
byly jaksi nezralé.
Nějak tak by asi na nepříjemnou situaci zareagovalo dítě.
Byli ti lidé mladší než on?
Ano.
Zdá se, jako by se někam škrabal.
Obvykle to znamená,
že někdo je na nějakém místě a někdo jiný utíká,
nechce na to místě zůstat. Víte jestli někdo utekl?
- Ano. - Protože se mi zdá…
- Všichni. - Všichni? Aha.
- To mě mrzí. - Ano.
Když se něco takového stane,
nevíme, co dělat.
- Všichni se rozutečou. - Vrátili se až druhý den.
Bože, druhý den.
To je mi líto.
Nevím, proč mám pocit, že lapám po dechu.
Nevím, co to přesně je.
Jako když máte vyražený dech.
Ale nemůžu…
Nemůžu dostat vzduch do plic ani ven.
Je to nějak spojené s dýchacími obtížemi?
Ano.
Možná mi už můžete prozradit, co se stalo.
Utopil se.
- Utopil se? - Ano.
Jo.
Výlet skončil tragickou smrtí teenagera.
Tomari jel se školou na každoroční výlet na Belize.
Letadlo akorát přistálo.
Před přesunem do hotelu
studenti zamířili k řece Sibun.
Tomari měl u sebe kameru GoPro,
která natočila vše,
včetně jeho utonutí.
Řekli mi, že neviděli, co se Tomarimu stalo.
Ale na kameře
bylo vidět, že se na něj dívá alespoň 15 lidí.
Máte pocit, že vše vidíte jeho očima,
kameru měl tady
a vidíte každý jeho pohyb.
Prosil o pomoc.
Volal: „Pomoc!“
Dvakrát se někoho dotknul, ale odstrčili ho.
Odstrčili mu ruku.
Stačilo jen podat mu ruku,
ale nikdo to neudělal.
Jo.
Nikdo vůbec nic neřekl.
Děti, co tam byly, to neřekly žádnému dospělému.
- Jo. - Ale nikomu nechyběl.
To je další věc. Nevšimli si, že jim chybí,
a šli zpátky do hotelu,
kde jim to teprve došlo.
Z toho všeho
jsem nabyla dojmu,
že život mého syna pro ně nebyl důležitý.
Chce se mi říct, že byl naprosto výjimečný.
Možná ne pro vás, ale…
pro mě znamenal celý svět.
On byl…
Zmiňuje odpovědnost
a…
někdo měl podle mě přijmout hlavní odpovědnost,
ale nepřijal ji.
- A už se to asi nestane. - Souhlasím.
A to je na tom tak frustrující. Nejde o tom jak se zachovali,
nejde jen o ty, co tam tenkrát byli.
Je to frustrující.
Chce vám říct, že se na ty, co utekli, nezlobí.
Na ty, co se měli nějak zachovat.
- Jasně. - A nechce, abyste cítila zlobu.
Myslí si, že máte před sebou celý život
a spoustu pozitivních zkušeností.
Nechce, aby se na něj vzpomínalo jen ve světle jeho smrti.
Dobře.
Daří se mu dobře.
To jsem ráda.
Před seancí
jsem zkoušela hádat,
co se s Tomarim po jeho odchodu dělo.
Ale slyšet to přímo je moc uklidňující.
Myslím si, že byl s mým synem dnes v kontaktu.
Něco ti chci říct.
- Povídej. - Bylo to těžké.
Aha.
Víš, komu patří ten dům?
- Její kamarádce. - Aha!
Během toho sezení se dostavil hrozně silný pocit
spojený přímo s domem. Někdo, kdo se dožil vysokého věku
a projížděl tudy autem.
Jsem si jistý, že majiteli toho domu zemřela matka.
Chtěla se na mě napojit tamhle u té kůlny.
Nenechá mě na pokoji.
Komunikuje, má krátký,
ale důležitý vzkaz.
Dobře. Liso.
Požádej majitelku domu, aby vyšla ven, prosím.
A šla směrem k cestě. Jose, pojď se mnou.
Připravíme dvě kamery.
- Požádali jsme ji, ať jde ven. - Dobře.
- Nechá si na sobě roušku. - Dobře.
Budeme se držet dál.
Jo. Dobrý den, jak se máte?
Skvěle.
Prima.
Obdivuji vaši práci.
- Všemu tomu věřím. - Díky.
Měl jsem tamhle sezení s klientkou, a když jsem se napojoval,
ozvala se mi jedna milá stará paní.
Je to zvláštní, je opravdu rozkošná.
- Když umírala, byla stará a moc hubená. - Ano.
- Chtěla se spojit se svou dcerou. - To je moje máma.
Chtěla vám něco říct. Ukázala mi…
- Vidíte tu kůlnu? - Ano!
Když jsem šel okolo, byla…
Stála tam a nechala se tam fotit.
Ukazovala mi bižuterii.
Nevím, jestli měla ráda bižuterii,
ale působila na mě naprosto úžasně.
Milovala šperky. Hravé, levné,
ale milovala je. Máte naprostou pravdu.
A ukazovala mi samá písmena M.
Já jsem Michelle. Mám syny Michaela a Matthewa.
Jasně. Bylo to milé,
působila tak rozzářeně a pyšně
ohledně něčeho, co se synům povedlo.
- Byla šťastná. - Panebože!
Zmínila také, že musela podstoupit operaci,
a pak se její stav zhoršoval.
- Šlo to postupně. - Ano!
Ta operace nás zaskočila.
Nebylo na výběr, bez ní by zemřela.
Doufali jsme, že jí to pomůže.
Ale během dvou měsíců se to zvrtlo.
Ano, působí to tak, že zemřela pokojně.
A ta operace to odstartovala.
- Ano, tím se to spustilo. - Šlo to pak z kopce.
Byla moc milá. Je pořád s vámi a je v pořádku.
- Bože. - Byla rozkošná.
- Chci si jí vzít domů. - Je roztomilá.
- Moc děkuju. - Nádhera.
- Díky, nashle! - Hezký den!
Vyhrál jsem sázku.
- Jo? - Ozvala se mi ta matka.
Nepatřila ke klientce, ale k majitelce domu.
- To snad ne. - Všechno za jeden den.
- Dlužíš mi deset babek. - Božínku.
- Tak můžeme. - Jedem.
Dlouho jsem tetu se strejdou neviděl, do Hanfordu často nejezdím.
Nevyvolává to ve mně hezké vzpomínky.
- Snad se od nich něco dozvíme. - Jo.
Uslyšíš jejich pohled na věc.
Vracím se sem, abych zjistil,
co se stalo v mámině rodině.
Když jsme se dozvěděli,
že Stella mámu někde získala,
nechápal jsem…
Vím jenom, že odešla do Louisiany.
A když se vrátila, měla Theresu,
- Mysleli jsme, že se jí narodila. - Jasně.
- Že je to naše sestra. - Jo.
Theresa si udělala test a zjistila,
že máma není její máma.
S Petem nás to naprosto šokovalo,
protože jsme vyrůstali s tím,
že je naše sestra.
Zajímavé to bylo,
protože Theresa je běloška.
Já se nad tím nikdy nezamýšlel.
Když se Theresa narodila, máma chodila s bělochem
a mě nikdy nenapadlo ji z něčeho podezřívat.
Musela mít nějaký motiv, ale nikdy nám ho neřekla.
A my to nevěděli.
Nikdy nechodila na třídní schůzky.
- Nechodila s námi k doktorovi, k zubaři. - Nikam.
Chránil jsem Theresu, svoji mladší sestru.
A kdo chránil vás?
Felicia.
Felicia, jo…
Ta chránila mě.
Už jen tím, že tam byla. Nebýt jí,
nebyl bych tady.
Vím, co máte za sebou,
a rád bych líp pochopil,
kdy přesně se tvůj život otočil?
Asi v momentě,
kdy mě zavřeli.
KDYŽ BYLO THERESE 13, BYLA STELLA OBVINĚNA
Z VRAŽDY MAJITELŮ MOTELU VE FOWLERU.
PETE BYL V 18 LETECH ODSOUZEN ZA NAPOMÁHÁNÍ VRAŽDĚ.
Měl jsem všechno před sebou.
Chtěl jsem být policista.
První rok jsem rozdával pokuty
a chodil hlídkovat na fotbalové zápasy.
Byl jsem nadšený. A pár měsíců po mých 18. narozeninách
mi máma vzala moje sny
i moji budoucnost.
Chtěl jsem být u policie, založit rodinu,
pak jít do důchodu
a užívat si vnoučata.
STELLA NESTLEOVÁ VINNA V PŘÍPADU DVOJITÉ VRAŽDY.
18LETÝ MLADÍK MATCE POMOHL POHŘBÍT TĚLA U MOTELU.
MATKA SE SYNEM ODSOUZENI ZA DVOJITOU VRAŽDU V MOTELU FOWLER.
Peteovi by návštěva motelu mohla pomoct.
Mohl by nalézt určitou úlevu.
A možná se na věci podívat čerstvým pohledem.
PETER NA MÍSTĚ ČINU NEBYL 44 LET
Často jsem si říkal. jaké by to bylo, vrátit se tam.
Tady se to stalo.
Jsem hrozně nervózní.
Na tomhle místě se navždy změnila celá moje rodina.
Ten čin jako vlna ovlivnil i další generace.
Vědělo se, kdo je moje babička, a čelil jsem různým vtipům.
Lidi říkali: „Tvoje babička je ta vražedkyně.“
A další hrozné věci.
Určitě je to tady.
Jako malý jsem míval hrozné sny o jednopatrovém domě,
kde z vedlejší místnosti vycházely hrozné zvuky.
Pro dítě je to hrozné trauma.
Ten dům teď vypadá přesně jako ten z mých snů.
Začíná se mi motat hlava.
Vnímám to dost intenzivně, a co asi teprve Peter.
Sakra.
Tady to je. Tady se to stalo.
Spal jsem a najednou volala máma.
Ptala se, jestli bych nepřišel do motelu,
kde pracovala.
Že mi prý chce něco ukázat.
- A… - Tohle ti řekla?
- „Chci ti něco ukázat“? - Jo, jakoby nic.
Kristepane.
A hned vedle kanceláře
mi ukázala těla Johna a Judy.
JUDY BYLA MAJITELKA MOTELU, JOHN BYL JEJÍ PŘÍTEL.
V pokojíku tam ležela dvě spoutaná těla.
Viděl jsem…
krev vytékající tady z hlavy
a viděl jsem jim do obličeje.
Máma tvrdila, že tam byli čtyři Mexičani.
A zabili Johna a Judy.
A jestli půjdu na policii, zabijou mě
a celou moji rodinu.
Potom jsme je s mámou jednoho po druhém
odtáhli dozadu.
Máma je podle mě chtěla zabít
a motel převzít.
Byly tam samozřejmě dvě jasné oběti,
ale v širším měřítku jsi taky byl obětí.
Věřil jsem jí, jako věříš svým rodičům.
Tak to stojí v Bibli. Nic jiného jsem neznal.
A uvěřil jsem, že je moje rodina v ohrožení.
A rodinu bych tenkrát ochránil za každou cenu.
Přeješ si, abys jim býval mohl něco říct?
Napadá tě něco?
Řekl bych Johnovi a Judy, že mě to strašně mrzí,
protože si tohle nezasloužili.
- Já dostal šanci a jsem naživu. - Jo.
- John s Judy tu šanci nedostali. - Jo.
A když se umíš napojovat na druhou stranu,
cítíš teď něco?
Možná jejich energii?
Cítím spíš zimu, abych řekl pravdu.
Je hrozná zima.
Vždycky jsem si říkal, jaké by to bylo, vrátit se sem,
a nemyslím si, že tady ti ubožáci, co zemřeli,
zůstávají, že by tu uvízli.
Jsou už daleko.
Jsem rád, že ke mně nic nepřichází.
Ani nevím, co bych dělal, kdyby se ozvali.
Přiznal bych to, nebo si to nechal pro sebe?
Byla by to komplikace.
V takovém případě radši jen pozoruji.
Když jsem to poslouchal, připadal jsem si jako v jiném světě.
Ten příběh byl sice v rodině znám,
ale nikdy jsem to neslyšel od Petera.
- Však víš. - Pojď.
Byla tady až jakási mystická atmosféra.
To místo mi připomínalo monstrum.
Styděl jsem se
a moje máma to, co se tady stalo, taky považovala za velkou hanbu.
Ale jak tu teď stojím, nechám to prostě odejít.
A doufám, že to dokáže udělat i Peter.
A moje máma a všechny generace těch,
kterých se tyto události dotkly.
Něco jsem uvnitř v sobě probudil
a asi budu muset na terapii. Je to strašná temnota.
Chci domů, podívat se mámě do očí
a rozbrečet se. Brečet pro ni.
Nedá se to jen tak zapomenout.
- Jak je? - No ne, pojď sem.
- Obejmi mě. - Jsem tak pyšná, Tylere.
Truchlím pro všechny, kterých se to týká.
A hlavně pro mámu, která měla nejmenší možnost to zpracovat.
- Je mi to líto. - Já vím.
Musel to být hrozně těžký den.
Pořád zůstávají tajemství,
která mi prý máma odhalí až na smrtelné posteli.
Neumím si představit, o co by mohlo jít,
když vezmu v úvahu, co vím od jejích sourozenců.
Musel být pod hrozným tlakem. Bylo mu 18 let
a myslel, že ví, co se životem.
Neměl žádné rodičovské vedení
a Stella ho vystavila obrovskému nebezpečí.
Neumím si představit horší zanedbání péče,
doma nikdy nebylo žádné jídlo.
Nikdy jsme neměli co jíst, vůbec to nechápu.
Gwle měl vždycky práci. Byl to magor,
ale alespoň měl práci. Někdy dvě.
Jo.
Muž, který měl být můj otec,
má stejné velké hnědé oči.
Lidé mi říkávali: „Vypadáš jako tatínek.“
Slýchávala jsem to dokola, tak jsem věřila, že jsem jeho dcera,
a on ublížil nám všem.
V hlavě mi zní „Obsessed“ od Mariah Carey,
její hlas mi příšerně vadí,
a stejně ji poslouchám.
- Nechápu to. - Tobě se nelíbí…
Ten hlas by rozbil i porcelán.
Prostě mě dostala. Protože jsem gay.
Gayové si prostě nemůžou pomoct.
- Máme to v genech. - Fakt?
Za hormony, co v děloze způsobí homosexualitu, určitě může ona.
O Vánocích se to trochu ztratí.
To je nádhera. Působí to léčivě.
Nejradši bych tady jen seděl. Co?
- To je vtip? - Co je?
- Dobrý den. - Jo.
Jak se máte?
Dobře, těší mě.
Rád vás poznávám.
- Těší mě. - Moc mě těší.
- Díky za pozvání. - To je neskutečný.
Zajímalo by mě, co se tady děje.
Držel jsem to v tajnosti přes rok.
Úžasný.
A nebylo to snadný.
Čekal jste to dnes?
- Vůbec. - Takže je to překvapení.
- To teda jo. - Jo.
Skvěle. Moc rád jsem přijel.
- Díky. - Samozřejmě.
Dejte mi vteřinku, budu chvíli meditovat
a uvidíme, co se nám zjeví.
Zajímá mě teď jedna osoba,
která podle mě nepatří do rodiny.
Není s vámi biologicky spřízněná,
což je důležité.
Ale je zhruba na stejné úrovni jako vy.
To obvykle znamená,
že v případě rodiny jde o bratra, bratrance a podobně,
mimo rodinu jde o partnera, přítele a tak dále,
a bylo to zřetelné, už když jsem si sedal.
To je zajímavé.
Cítím nějakou předčasnou smrt.
To znamená někoho, kdo zemřel dřív, než dosáhl stáří.
A je bylo to hrozně rychlé.
Nezdá se mi to tedy jako nemoc,
kdy má člověk čas se připravit.
Znáte někoho, kdo takto zemřel?
Měl jsem partnera, který zemřel předčasně.
Lidé v životě zažívají různá období.
A tato osoba v době smrti
zažívala zrovna velké úspěchy,
slyším tam „konečně“.
To je na tom pozoruhodné.
Můžete mi to stručně, bez detailů, přiblížit?
Trochu tápu.
Sloužil jsem u mariňáků v Camp Lejeune
a bydlel jsem na pobřeží ve Wilmingtonu v Severní Karolíně.
- Karolína. - A tam jsem ho potkal.
A rozuměli jsme si.
Podívám se do poznámek, protože po cestě sem…
Ukážu vám to. Napsal jsem si „Karo…“
Vidíte? Karolína.
A vy mluvíte o Karolíně.
Tam jsme se potkali a bydleli jsme tam.
Půjdeme dál. Bude tam toho víc.
Jak se jmenoval?
Jmenoval se Jamie.
- Ale říkalo se mu prostředním jménem. - Aha.
To bylo Duwyann.
Chtěl jsem se zeptat, jestli znáte někoho na J.
To by bylo špatně. Pak jsem si zapsal „J–A“.
Skoro jako „J–A–M“. Tady. Proto jsem se zarazil.
Každý na druhé straně komunikuje trochu jinak.
Někdo se nechá snadno poznat, někdo je lstivější.
Půjdeme dál.
Pak je tam velké téma spojené s tím,
že nechtěl svou smrtí traumatizovat
své okolí.
Teď je to zřetelné. Vteřinku.
Něco jako „Nechci…“
Občas si někdo vryje do paměti poslední vzpomínku
na nějakého člověka
a vnímá ho už jenom skrz ni.
Jako by naznačoval: „Byl jsem přece mnohem víc.“
Vaše pouto, láska. Nechce, aby se všechno, co jste sdíleli,
zredukovalo na ten jeden hrozný obraz ve vzpomínce.
Přesně tak to vnímám.
Ale musím jít hlouběji, i když je to bolestné.
Protržení.
Cítil jsem to už předtím, špatně se to formuluje.
Víte o něčem, co se protrhlo?
Bylo to na moje narozeniny.
Šli jsme si lehnout k bazénu u domu,
kam jsme se přistěhovali.
Ležel na lehátku a opaloval se.
A řekl: „Mám pocit, že po mně něco jde.“
Já říkám: „Cože?“
Zasmáli jsme se a lehl jsem si vedle něj.
Zavál větru,
zřítil se na nás slunečník
a jedna z těch tyčí
mu projela hlavou.
Prošla tou nejměkčí částí,
jak mi pak říkali. Nejměkčí částí mozku.
To mě moc mrzí.
A zemřel další den.
To je mi moc líto. To je příšerná nehoda.
- Je mi vás moc líto. - Jo.
Je mi nepříjemné, že o tom musím mluvit.
Moc mě mrzí, čím jste si musel projít,
protože částečně to na mě působí…
sakra, dostalo mě to.
A oni vědí, že se stává výjimečně, aby mě emoce zradily.
Budu se za vámi muset vrátit později,
protože dneska asi nejsem úplně ve formě.
Ještě se setkáme. Zařídím to.
Můžu vás obejmout?
Dnešek byl těžký.
Nedokázal jsem se napojit tak hluboko, jak jsem zvyklý.
Moje vlastní emoce se draly na povrch.
Nevím, jestli v tom hrálo roli, že byl gay
a já se s tím mohl identifikovat. Když mluvím s někým, kdo přišel o dítě,
je to tragédie, ale je mi to vzdálené.
Ale teď jsem celou dobu myslel na Clinta.
A představoval jsem si, jaké to pro něj muselo být.
Nedokážu si představit, že bych ztratil někoho tak blízkého,
a dostalo mě to.
Prostě…
Jo, bylo to těžký.
- Nazdar! - Čau, jak se máš?
- Super, co ty? - Dobře, máš chvíli?
Jo, sedím tady.
Jen jsem ti chtěl zavolat a říct ti, že tě miluju.
Jedu ze seance s chlápkem, co přišel o partnera při nehodě.
A probrečel jsem to a při seancích nikdy nebrečím.
Seděli při tom u bazénu.
Jeho přítel řekl: „Myslím, že po mně něco jde.“
A ten druhý se ptal: „Cože?“
A najednou se přihnal vítr, shodil na ně slunečník
a ta tyč, ke které byl připevněný,
mu propíchla lebku a vyjela na druhý straně.
A on to všechno viděl.
Bylo to v roce 2008, takže se ještě nemohli vzít.
Nebylo mu ještě ani 30
a já to celý probrečel a myslel jsem na to,
jak prostě nikdy nevíš, co přijde,
a hrozně to na mě dolehlo.
Asi to zní hrozně divně a omlouvám se, ale miluju tě.
Chtěl jsem ti to říct a už se na tebe hrozně těším,
jsi prostě nejlepší.
Fajn. Tak jo. Miluju tě. Zatím.
- Zatím. - Jo, měj se.
VASQUEZOVY SKÁLY, KALIFORNIE
- Jsem rád, že jsem dneska s tebou. - Já taky.
Jsem rád, že si můžeme odpočinout, než se vydáme na cestu.
Jo, je prima zajít si na oblíbený místo.
Jo.
Připraven?
Moje lýtka jsou, viděl jsi je.
Kozoroh patří do hor.
- Kozí nohy. - Mám kozí nohy.
- Pozor na ten kámen. - To by bylo drama.
- Sejdi na ten schod. - Provedu.
Umíš si to představit? Zřítil bych se ze skály.
„Tohle fakt nečekal!“
Nemohli jsme si vybrat krásnější den.
Jo, je nádherně.
„Požádá o ruku?“
- „Proto mě sem vzal?“ - O ruku?
- Čekám na náhodný dav lidí. - Dav lidí.
Mluvili jsme o tom. To by byl ten nejhorší způsob.
Úplně nejhorší by to bylo v restauraci.
Na druhém místě je náhodný dav.
- Asi tě nepožádám. - Ne.
- Čekám, že ty požádáš mě. - Aha.
Ale žádnej stres.
Kdy by sis to představoval?
Ale fakt žádnej stres.
Když zavřeš oči, jak si představuješ lásku svýho života?
Na koni? Nevím proč.
A co mám podle tebe dělat. Pokleknout?
- Se vším všudy? - To ne.
Ne? Jak se říkám těm spontánním svatbám?
- Blesková svatba asi. - Vím, co myslíš.
Duchové, pomozte mi. Chceme se tajně vzít.
- Tajnej sňatek, jo. - To je fakt.
Ve 27 letech se mi život změnil navždy.
Přišla jsem o blízkého člověka.
A chci zjistit, co se stalo.
Toužím po odpovědích.
Chci spravedlnost,
nechci, aby matka zemřela bez odpovědi.
Chci spravedlnost pro svoji rodinu.
Chci vědět, kdo mi zabil bratra.
Dobrý den, jsem Tyler, moc rád vás poznávám.
- Moc mě těší. - Nápodobně.
- Moc se mi tady líbí! - Je tu krásně.
Neměla jsem v úmyslu hned začít brečet.
To nevadí. Nic se neděje. Moc rád jsem přijel.
Nemůžu uvěřit, že se to fakt splnilo.
Jo, těším se na to.
Během dnešní seance
- se může ozvat kdokoliv. - Dobře.
Snad to bude ten, koho si přejete.
- Snad. - Něco už se objevilo po cestě.
To všechno probereme.
Pomůže nám to.
- Jak víte, používám předměty. - Ano.
- Máte nějaký? - Mám.
- Je větší. - To vůbec nevadí.
V pořádku.
- Než začneme, jak se jmenujete? - Tamara.
Nic víc nepotřebuju, Tamaro.
Jen abych se měl na co soustředit.
Dobře, chvíli to podržím.
Začnu u muže, co se mi ozývá.
Po cestě jsem cítil muže, vašeho současníka.
Obvykle to znamená,
že jde o někoho, kdo zemřel předčasně
a měl žít déle.
Měl bych zmínit,
že cítím i spojitost
s nějakým starším mužem.
Napojují se společně.
Ten druhý zemřel v příjatelnějším věku.
A ozývá se s někým, kdo zemřel předčasně.
Jsou spojení s tímto předmětem.
Je to zajímavé.
Řeknu vám pár detailů, jak ke mně přicházejí.
Oba mi zdůrazňují, co všechno jste musela zvládnout sama,
jako byste na ramenou
musela nést celý svět,
a vzkazují vám, že nejste sama.
Záleží jim na tom, aby vám bylo dobře,
abyste byla spokojená.
Když se na mě napojí víc lidí najednou,
mají obvykle něco společného.
Nevím proč, ale musíme to prozkoumat,
dejte mi vteřinku.
Je tu ten mladší muž, co zemřel předčasně.
A s ním přichází onen starší muž.
Nevím, jestli je to otcovská figura
nebo o co jde, ale patří k sobě.
Zdůrazňují mi, že patří k sobě.
To mi připadá důležité,
má to tak být.
Zkouším je oddělit, ale pořád se napojují spolu.
Nevadí. Zkusím zjistit, kdo je ten druhý.
- Nevíte, jestli přišel o otcovskou… - Táta.
Aha. Takže jeden sourozenec
a potom otec. Už se orientuju.
Přála jste si, aby se ozvali zrovna oni?
- Ano. - Dobrá.
Mám zmínit symbol rozloučení,
ale v tom smyslu, že se nerozloučili tak, jak chtěli.
Napadá vás situace, kdy se nemohli řádně rozloučit?
- Nemohl mluvit. - Aha.
A to mě přivádí k…
Zkouším zjistit, co se mu stalo. Ukazuje mi
nefungující části těla.
Táta umřel v říjnu 2019.
A na co přesně zemřel?
Řekl jste to.
Ano, na selhání orgánů.
Táta hodně pil.
Chápu. Zmiňuje také rozhovor,
co se u něj odehrál
a který by asi člověk normálně neměl slyšet.
Nevím, o co přesně jde. Nevíte…
Bylo to tak.
S tetou jsme chtěly mluvit o tom, jestli mu prodloužit život,
nebo ho odpojit od přístrojů.
A teta řekla: „Před ním o tom mluvit nebudeme.“
- Aha. - „Pořád nás slyší.“
A šly jsme to probrat na chodbu.
A on to věděl.
Slyšel vás, věděl to a byl s tím smířený.
Ale také si díky tomu uvědomil. že je čas odejít.
A ulevilo se mu. Necítil se ve svém těle dobře.
Byla jsem s ním celou tu noc předtím.
Nemohl se hýbat, neměl reflexy,
ale po obličeji mu stékala slza.
A já se pořád ptám: „Chtěl jsi mi tím říct,
ať to nedělám?
Nebo jsi naznačoval, že jsi s tím smířený?“
Ano.
A jsem moc ráda, že jste řekl, že…
- To byla správná volba. - Správná volba.
Otec se na to dívá tak,
že smrt nikdy nepřichází vhod.
- Ale cítím z něj smíření. - Jistě.
Zatímco bratr na mě působí stylem: „Bum. Nikdo se nás neptal.“
- Ano. - Tak bych to popsal.
A bylo to třeba zmínit.
Mám mluvit… trochu se mi teď otevřel.
Je to silný chlap.
Působí na mě velmi ostražitě.
- „Musím na sebe dávat pozor.“ - Ano.
Ale taky mám pocit,
že lituje, do jakých situací se zamotal.
Cítím z něj, jako by chtěl zpětně uznat,
že udělal hloupost, že se s těmi lidmi scházel.
To je ono. Ukazuje na lidi kolem sebe.
Tušil, že to byla chyba. Je to frustrující,
protože někde hluboko uvnitř cítil,
že to je nebezpečná situace,
ale nevěděl, jak z ní pryč. Je to zajímavé.
Sakra.
Neměl tam být.
Bude to znít zvláštně,
ale cítím něco ve smyslu: „Neměl jsem tam být.“
Nevím, proč to tak zdůrazňuje.
Chtěl nás chránit.
- Jasně. - Nechtěl, abychom to věděli.
- Všechno skrýval. - Tomu věřím.
Lidi se ptali, co se stalo,
- a já to nevěděla. - Ano.
Nevěděla jsem, co jim říct.
Nevěděla jsem, s kým se to scházel.
Přesně. A to z něj také cítím.
Kdyby to mohl vrátit, byl by mnohem otevřenější,
mnohem upřímnější.
Dobrá.
Řeknu to přesně tak, jak se to ke mně dostalo.
Když mluví o své smrti,
zmiňuje dobu,
která uplynula mezi tím činem a vlastní smrtí.
Chci zdůraznit, že nezemřel okamžitě.
Mám pocit, že to netrvalo dlouho,
ale nestalo se to nutně okamžitě.
Má to ještě jeden aspekt,
který se týká časové roviny.
Když se něco někomu stane, je důležitý včasný zásah.
Musíme zavolat policii, tísňovou linku,
záchrannou službu.
Jako by tam došlo ke zpoždění,
ale nevím proč.
Jako by se to celé zjistilo pozdě.
Nebo možná se zpozdil lékařský zásah.
Někdo měl jednat rychleji, ale nejednal,
to cítím naprosto zřetelně. Možná vám to nic nepřipomíná,
ale mně z toho vyplývá, že záleželo na včasné reakci.
Dává to smysl?
To nic.
Mohla jsem něco udělat.
Můj bratr se ztratil 19. srpna 1999.
Střelili ho do hlavy.
Pohřešovali jsme ho.
- Měla jsem reagovat dřív. - Zachovala jste se normálně.
Když už jsme věděli, že se bratr ztratil,
máma si stěžovala, že se jí neozývá.
A já si říkala, že se nic neděje.
„Co by se mu stalo, je v pořádku.“
Pak se vyvěsily letáky.
Já byla pořád v Georgii, protože jsem tomu nechtěla věřit.
Nechtěla jsem se tím zabývat.
Cítím obrovskou vinu,
že jsem nechytila příští letadlo
a neletěla do Milwaukee.
Abych mohla mámu utěšit.
Abych alespoň něčím přispěla.
Trochu jsem tušila, co se vlastně stalo,
z rozhovorů s různými lidmi a možná jsem mohla nějak zasáhnout.
Chápu.
Mrzí mě, že jsem nebyla v pátrací skupině.
Měla jsem být v čele.
Jistě.
Zdůrazňuje rozdíl
mezi místem, kde zemřel a kde ho našli.
Poté, co se to stalo, ho přemisťovali.
Víte o tom?
Je to přesné.
- Aha. - Zabili ho.
A zbavili se těla.
Na dvou různých místech.
Dvě různá místa. A on věděl,
že z té situace není cesty ven.
Ano?
Připomíná vám to něco?
Jako by věděl…
že ten den zemře.
Překlad titulků: Iva Krombholzová