СЕРІАЛ NETFLIX
Це місце злочину.
Ви що-небудь відчуваєте?
Так.
Це занадто.
Мати загиблого горює.
Її син загинув жахливим чином.
Вона заслуговує дізнатися, що сталося.
Моя ціль — дати їй роз'яснення і відповіді,
які б її заспокоїли й зцілили.
Я майже впевнений, що він його збив і втік.
Нема відчуття, що це сталося деінде; що він притяг тіло сюди. Нічого такого.
РОЗДІЛ 3 «РОСІЙСЬКА РУЛЕТКА»
Почуваюся, наче на межі панічної атаки.
Через усі ці машини і гурчання
я відчув, наче повернувся в час його загибелі.
Отакої.
Цікаво, чи слухав він музику,
бо я почуваюся розсіяним.
-Так. Добре. -Я мушу спитати його маму.
Вона має знати, чи слухав він музику дорогою.
Я впевнений, що водій знає, що він зробив.
Ця людина його збила, і це було очевидно.
Хоч і схоже на нещасний випадок,
людині, що це скоїла, було начхати на його життя.
Вона без проблем поїхала далі.
Стільки ненависті.
Дуже багато. Відчуття типу: «Я навіть не зупинюсь».
-Так. -«Мені начхати».
Ця інформація дуже корисна.
-Я зможу поговорити з мамою. -Авжеж.
-Подивимось, що ще спливе. -Було б чудово.
Дякую, що привезли мене.
Я їду на зустріч з мамою Аарона, сподіваюся зв'язатися з її сином,
в інший спосіб, ніж на місці злочину.
Вона горює,
і попри загадкові обставини загибелі сина, їй потрібна допомога.
Їй потрібні відповіді й відчуття возз'єднання.
ДОНИНІ ПОЛІЦІЯ НЕ ЗНАЄ, БУЛО ВБИВСТВО ААРОНА
УМИСНИМ ЧИ НІ. СПРАВА ДОСІ НЕ ЗАКРИТА
-Триматиму вас у курсі. -Добре.
-До зустрічі. -Дякую.
Вам дякую.
Я найняла Робін, бо… Сина я вже не поверну,
та я хочу спокою і справедливості.
Я хочу, щоб люди, які це зробили…
вчинили по-чоловічому і понесли відповідальність за скоєне.
Привіт! Я Тайлер.
Як справи?
Все гаразд. Обіймемось. Розумію.
-Повірити не можу. -Знаю, ви шоковані.
Все гаразд. Як ви?
-Боже мій. -Радий знайомству.
Знаю, ви вражені. Усе гаразд.
-Усе гаразд. -Я присяду.
-Присядьмо. -Боженька.
Залюбки. Можемо присісти тут, так. Ми вас заспокоїмо.
Я радий зустрічі.
Дуже дякую.
Іноді мені дають предмети для роботи.
-У вас є? -Так.
-Принесете їх? -Добре, зараз.
-Супер. Мені подобається. Клас. -Це краватки.
Дякую. Прекрасно.
Я покладу їх тут, і час від часу їх торкатимуся.
Це допоможе встановити контакт.
-Подивимось, що вийде. -Добре.
Я хочу дещо вам розповісти, адже, як мені відомо,
ви не знаєте, де я був. Я їздив на місце загибелі вашого сина.
Мені шкода, що вам довелося таке пережити.
Я поїхав туди з надією щось відчути, і я відчув багато любові.
Він був чудовою людиною.
Я хочу поговорити про людей, які сьогодні з'являються.
Добре.
Зв'язуючись з родиною вашої мами,
я бачу багато членів родини, всі хочуть щось сказати,
вони всі разом, вони щасливі, і вони з вашим сином.
Прозвучить дивно, та чи повторювались
у вашій сім'ї жіночі імена?
Бачу два імені з «А».
Ви знаєте два імена, що починаються з «А»?
Можете їх назвати?
-Айріс. -Добре. А інше?
Айріс.
-Айріс і Айріс. -Айріс і Айріс. Двійко…
Ось чому я бачу дві «А».
-Дивно. Їх подають по-різному. -Боже мій.
Є ще дещо. Я бачу зв'язок з двома вісімками.
Все гаразд. Я бачу вісімки.
Вони перед моїми очима.
Це може вказувати на вік,
на цифру, а ще на восьмий місяць, тобто на серпень,
що має значення в родині.
-Вам це про щось говорить? -Так.
Аарон народився 8-го серпня 1995 року.
Я весь час бачу вісімки.
-Навіть за кермом: вісім, вісім, вісім. -Ясно.
Він приходить
і смішить мене.
Кривляється. І коли він з'являється,
я відчуваю радість.
-Він усміхається. -Синок.
-У нього ваша усмішка. -Так!
Я відчуваю, що він пишається тим,
що схожий на вас. Він каже: «Якщо і бути на когось схожим,
то на мою маму. Вона неймовірна».
-Це мій хлопчик. -Так.
Я ще відчуваю, що він ніколи не міг,
типу, і мухи скривдити.
Він навіть жартує. Гадаю, він рятував тварин.
Він любить… У нас є кішка, Гіппі.
-Так. -Він обожнює Гіппі.
-Завжди піклувався про неї. -Розумію.
Ми прихистили двох собак,
а тоді взяли ще третього, їхнього братика.
-Отак. -Ясно.
Він згадує свого батька.
Я маю чітко сформулювати послання.
Так.
Він знає, як багато ви зробили самотужки, і що дехто міг піти на примирення,
чи якось допомогти, а не тікати.
Його батько живе на Філіппінах. Він від нього відмовився.
Так.
Мені довелося самій все робити.
Так. Він не ображається, він все розуміє. Ви завжди були йому опорою.
-Так. Навіть зараз. -Завжди.
Я втратила найдорожчу мені людину.
Єдиного сина.
Він нікому не зробив поганого,
він всіх любив і за всіх молився.
А я його не вберегла. Важко жити без нього.
У нас стільки планів було.
Востаннє я бачила Аарона пізно ввечері,
після роботи.
Я була не в настрої, коли прийшла додому.
Кажу це відверто.
Він піднявся за мною і сказав: «Поцілуй мне».
Він завжди мене підіймає і цілує, та я була не в настрої. А тоді я…
Перший і останній поцілунок Аарона був від мене.
Я не знала.
Він наголошує
на кількох аспектах.
Він дуже… Коли я там був… Я намагаюся правильно сформулювати.
-Я хочу бути з вами чесним. -Так, будь ласка.
Коли я був на місці його загибелі,
я був вражений, наскільки це було неочікувано.
Це те, що я називаю миттєвою подією.
Чомусь я не побачив, як все відбулося.
Наче удар був зі спини.
Знаю, прозвучить дивно, та на місці події
у мене заболіла спина.
Мені здавалося, що у мене, так би мовити, «пошкоджений хребет».
Все відбулося надзвичайно швидко,
він аж ніяк не знав, що наближається.
У прямому сенсі.
Він ходив тим шляхом мільйон разів.
Він був на тій дорозі раніше.
Водночас він знав, наскільки вона небезпечна.
Це цікаво, бо мені здається,
що йому казали бути обережним на тій дорозі.
-Правильно? -Так.
Відчуття, що я підійшов до дороги
ближче, ніж мав би.
Крім того, мене відвертає якийсь шум.
Він слухав музику, коли гуляв?
Так, і я казала цього не робити.
Ясно. Що вам здається підозрілим?
Можемо про це поговорити і…
-Думаю, все підлаштували. -Ясно.
Дехто погрожував йому цим ще за рік до того.
Коли я взявся за цю справу, коли переді мною поклали теку,
я відчув, що є версія, що це вчинив расист.
Дивно, що ця версія спливла не одразу…
Так, у мене була лише тека.
Я знав, що є якась версія,
яку розглядали.
Та я не відчуваю в ньому ні почуття провини, ні осуду, ні гніву.
Зазвичай люди, яких переслідували, вбили,
вони приходять і кажуть: «Дивись, це він зі мною зробив».
Я не думаю,
що вашого сина переслідували, нічого такого.
Не схоже, що той, хто це зробив, його знав.
Я не відчуваю цього.
Ця історія сповнена жорстокості,
адже водій навіть не зупинився,
та ваш син каже, що він помер швидко.
Він не страждав.
Він людина незлопам'ятна, він не гнівається.
Його душа вільна. Він не гнівається.
Він відпустив це, і я відчуваю, що ми скоро дізнаємося,
хто це зробив.
Я вірю, що зрештою справедливість переможе,
і я відчуваю, що він це знає, та він не гнівається.
Він не гнівається. Все гаразд.
Знаю, рани ще не загоїлися, але з часом вам стане краще,
і він буде голосом у вашому вусі.
-Боже. -Він буде вашим голосом.
Таким чином ви завжди матимете зв'язок.
Так, це не те саме.
-Вам хочеться його обійняти. -О так.
Пам'ятайте: ви з ним зустрінетесь.
А поки у вас ще багато роботи в цьому світі.
Це не прощання. Це просто «до зустрічі».
Завдяки цьому зчутуванню я вперше за рік і три тижні знайшла надію.
-Так. -Вперше щиро усміхнулася.
-Чудово. -В душі.
Він дав мене стільки надії, любові, радості,
які мені так були потрібні.
Дякую.
Дякую, Тайлере. Дякую.
Дякую.
Було нелегко.
Стільки в ньому любові…
Повірте мені,
що він дуже вам вдячний.
-Так. -І знаєте що?
Без вас нічого б цього не було.
Дякую. Ви дали їй те, що я не змогла.
Що не змогла поліція і жодна установа.
Ніхто б їй цього не дав. Як би не намагалися. Ніхто.
Я радий, Робін. Дякую вам за все.
Вчора я займався скраїнґом,
майже весь вечір.
Це коли ти вдивляєшся у дзеркало і медитуєш.
Я готувався до сьогоднішнього зчитування, і дещо побачив.
Я побачив когось не дуже молодого, але і не дуже старого,
когось середнього віку,
що трагічно, бо мін помер передчасно.
Я ще побачив чоловіка з бородою і вусами.
Було лячно. Коли дивишся в дзеркало, вдивляєшся в нього,
часто стає моторошно,
бо там справді щось з'являється. Не дуже це люблю.
Я щось відчуваю. Чую дзвін автомобільних ключів.
І що це означає?
Не знаю. Я просто його чую.
Автомобільні ключі. Не знаю.
-Раді вас вітати. -Супер.
У вас тут персики.
-Це ж Джорджія, персики всюди. -Так.
У нас тут персиковий чай і пиріг.
Яка велика мураха!
Дивіться! Як у документалках про природу.
Він хоче персиковий чай.
-Отже, ви Кайлі? -Так.
-А ви? -Кеті.
-У вас є предмет? -Так. Тримайте.
-Добре, я візьму його в руку. -Добре.
Почну шкрябати, і подивимося,
що я зможу дізнатися.
Отак. Обережно.
Добре, виходь. Я тебе чую.
Я очікував на одну людину, та вона не з'явилася.
Чи сподівалися ви почути сьогодні когось ще?
-На зчитуванні… Так. -Добре, не вийшло…
Ця людина не змогла з'явитися. Це жінка?
-Так. -Я маю її виокремити.
Добре.
Дивно, але він говорить про час своєї смерті.
Багато всього. У вас в родині є Вільями?
-У мене є Вільям. -У вас. Він помер?
-Так. -Ясно. «Мама», «син».
«Вільям».
Я бачу жарти навколо спортивних команд, щось таке.
-Боже мій. -Один проти всіх.
Є ціла група людей, які вболівають за команду,
і одна людина не розділяє їхні захоплення,
і типу: «Ха-ха».
Вільям… Вони були з одного універу Флориди.
-А ми з сестрою з іншого. -Ясно.
-Ми були бунтарками. -На Півдні це важливо.
Супер! Зрозумів.
-Ми маємо Вільяма. -Так.
Іще цей хлопець. Як його звали?
-Денніс. -Напишу тут «Денніс».
А тут — «Вільям». Так мені буде простіше.
Денніс. Подивимось.
Так. Денніс.
Гаразд.
Таке часто буває. Він каже про час після смерті,
усвідомлює… Іноді люди вибирають
відкриту чи закриту труну.
Він не хоче, щоб його запам'ятали лежачим у труні.
-Він символічно показує закриту труну. -Ясно.
Не схоже, що він помер дуже молодим, але і не дуже старим.
-Так. -Він міг би ще жити.
Скільки йому було?
-За сорок. -Так, десь сорок.
Він показав мені автомобільні ключі з оцим.
-У вас є його ключі. -Начебто ні.
-Ви знаєте, де вони? -Ні.
Не знаю, чому я їх бачу.
Дорогою сюди я їх чув. Дзінь-дзінь.
-Ще повернемося. Запишу. -Добре.
«Автомобільні ключі». Добре.
Я відчуваю людину, яка або швидко наповнювалася рідиною,
або не могла вільно виводити рідину з організму.
-Ага. -Щось таке.
Що б це не було, я відчуваю рідину.
Відчуття, наче я наповнився і не можу… Мені роблять отак.
Я постійно тримаюся за живіт. Сиджу в такій позі.
-Думаєш, це Денніс? -Думаю, це він.
Так.
Є одна кумедна історія,
яка, мабуть, зараз не матиме сенсу.
Він розповідає про когось, хто стрибав з будівлі,
з даху на землю.
Дивно, що вони мені це розповідають, вони хочуть нас розсмішити.
Що б це значило?
Його син було ходив до дідуся і бабусі
й стрибав з їхнього даху.
Ми разом сиділи на даху. Коли бабуся нас знаходила,
ми тікали і стрибали на землю.
Ясно. Це весело.
Залазите, а тоді стрибаєте,
але в комічному сенсі. Ніхто не вмер.
Це просто кумедно.
-Типу: «Біжи!» -Один зі спогадів.
Ми граємося. Виходить бабуся,
а ми на даху. Треба було тікати, і швидко.
Зрозумів. Он воно що.
-Він жартує з цього. -Нічого собі.
Вони розповідають ці історії, щоб розсмішити нас і підняти нам настрій.
Це очевидно.
Ти супер.
Пусте. Тож я…
-Неймовірно. -Так.
Але він
обережний. Я хочу, щоб він розповів про свою смерть,
та він ухиляється.
Бо він показує мені… добре.
Відчуваю дискомфорт,
наче він не хоче про це розмовляти.
-Так. -Таке відчуття, що…
Скажу прямо, я чую звуки
пострілів. Це якось з ним пов'язано?
Добре, я відчуваю, що це важливо.
Цікаво. Він каже і про себе, про сина.
Дивно. Добре. Поглянемо.
Відчуття, що хтось з його оточення випадково застрелився…
Знаю, звучить дивно, та я чую постріл пістолета.
І це трапилося дивним чином.
Якось… Щось тут не так.
-Так. -Було щось таке?
-Так. -О так.
-Вибачте, бо це… -Ні, тому ви і тут.
Ви викликаєте емоції, адже попали у саму ціль щодо Денніса.
-Пусте. -І його сина.
Це дійсно важка тема.
Зосередьмося на сині.
-Як звали його сина? -Ді Джей.
-Так.
-Це він стрибав з даху. -Ясно.
-У мене є предмет. -Справді? Клас.
-Це Ді Джея? -Так.
Чудово. Добре. Спробую щось дізнатися.
«ПОРОДИ СОБАК. ЕНЦИКЛОПЕДІЯ»
Важкий випадок. Дуже сумний.
Він нічого не виказує.
Коли вони не хочуть розмовляти про свою смерть,
це зазвичай означає, що…
-Їм не подобається, як це сталося. -Так.
Не думаю, що він соромиться,
просто відчуття, що «якби можна було змінити минуле,
я б зробив все інакше». Він наче каже:
«Блін, що я накоїв? Не треба було так вчиняти».
Не схоже, що його ціллю було покінчити з життям.
-Більше схоже на російську рулетку. -Дякую.
Він був несвідомий, або у розпачі, або робив щось, що не мав би,
і тоді щось трапилось.
Він не обов'язково хотів з усім покінчити,
він поставив себе в становище, яке призвело до смерті.
Мені більше здається, що він це зробив через розпач.
-А не через бажання піти. -Умисно.
Так. Логічно.
Думаю, в його сина
була депресія.
З ним взагалі багато всього трапилося.
Мені цікаво, ким він вам був і що сталося.
Ді Джей був моїм кузеном.
Ми росли разом, були дуже близькі в дитинстві.
Та і потім теж.
Він вчинив самогубство саме тоді, коли я закінчила коледж.
-Ясно. -Але так.
Це він помер раптово і трагічно.
Я згодна з тим, що ви сказали.
Не думаю, що він цього хотів.
Думаю, він запав у сильну депресію,
і він мав доступ до чогось, що прийняло за нього фінальне рішення.
Це була велика трагедія для нашої родини.
Розумію.
На жаль, першим помер його батько.
Покінчив із життям. Вони обидва застрелилися.
-Ясно. -І обох знайшла мама.
-Нічого собі. -Тож…
Між цими подіями роки.
-Так. -Вона була…
Була дуже сильною.
І над усе на зчитуванні ми хотіли
почути її.
-Я рада, що ви зв'язалися з ними. -Так.
Адже ми зможемо поділитися з нею чудовою інформацією.
Це її заспокоїть.
Добре. Так, хто як не вона мала б сьогодні тут бути,
та вона не змогла.
-Зробіть їй подарунок. -Так.
Розкажіть їй, що вони не хочуть,
щоб цей образ назавжди залишився в її пам'яті.
-Так. -Авжеж.
Я чітко відчув, що Денніс
погано себе почував, фізично,
ще задовго до своєї смерті.
Тож якби він не обірвав своє життя, він би все одно вмер.
-Так. -Тільки інакше.
Думаю, цим він і виправдовував свій намір.
Денніс був братом мого чоловіка.
Після смерті йому зробили розтин,
і якби він не застрелився, він би умер від печінкової недостатності.
-Зрозуміло. Так. -Так.
Певною мірою він мав про це знати,
адже він наче каже:
«Я знав, але не хотів розповідати».
-Так. Цілком можливо. -Складне положення.
-Ніхто не хоче страждати. -Точно. Так.
Перед зчитуванням нас попросили дещо написати:
послання, які ми сподівалися отримати.
-Ніхто їх не бачив. -Так.
Я написала «дах»,
«улюблений кузен»
і ще «ріка», маючи на увазі ріку Флориду.
Усе це ми обговорили.
Я хотіла почути те, що ніхто не знав:
ані продюсери, ані мама, взагалі ніхто.
І я подумала: «А чому б не поговорити про дах?»
Я дуже щаслива, що ми отримали від них дійсно важливу інформацію,
бо вони не тут, померли зарано.
Привіт, Кайлі.
Тітка Лорі, він постійно говорив
третю людину, якої тут не було.
І, звісно, ми одразу подумали про тебе.
Нічого собі.
Він казав про ключі, дзвін ключів.
У мене десь три зв'язки ключів Денніса й Ді Джея.
Боже мій.
Навіть не знаю, скільки разів вони губили свої ключі.
-Так цікаво. -Боже мій.
-Всі ці ключі у мене. -Ого.
Чи відчував дядько Денніс дискомфорт,
чи тримав він руки на животі?
Він тиснув на живіт під грудною кліткою, завжди казав, що це печія,
що йому дуже боляче.
-Так. -Здуріти можна.
Це було неймовірно.
Чудово, просто чудово.
Рада, що день вдався.
Так. Було супер.
Намагайся насолоджуватися кожним днем, бо, знаєш що?
-Життя коротке. -Так.
Понеділок і четвер вихідні.
Вийди прогуляйся.
-На вулиці нікого нема. -Не хочу нікуди виходити.
Тебе не потурбують. Не можна жити в ліжку.
-Це шкідливо. -Упевнена?
-Ні, я серйозно… -Я встаю. Я ходжу в туалет.
Ти скоро до нього приростеш.
-Знаєш що? -Буквально.
Приростеш до постелі. У тебе будуть пролежні.
Знаєш що? Не перебільшуй.
Лежання в ліжку — шкідливо. Ти виснажений,
у тебе фізично й емоційно важка робота.
Я ходжу в туалет.
А, ясно. СРК. Знаєш, що значить «СРК»?
Сон рябої кобили. Зрозумів?
-Знаєш що, жіночко? -Так.
-Я дуже тебе люблю, Тайлере. -Я теж.
-Ти проїхала сексуального косаря. -Мені повернути назад?
ДОЛИНА САНТА-КЛАРІТА КАЛІФОРНІЯ
Усе нормально, так треба.
Після зчитування у мене починається процес очищення від чужої енергії
і впливу. Я приймаю душ.
Ванни теж допомагають.
Я медитую, малюю. проводжу час на самоті,
щоб усе це з себе струсити.
Ну таке. Думаю, доведеться її замалювати.
Схоже на запалену дупу.
Це кінцевий продукт. Кільце вогню.
Так і назву — «Кільце вогню».
Вийшло об'єктивно погано, але подивимось.
Так, додамо трішки тут.
ЛОС-АНДЖЕЛЕС КАЛІФОРНІЯ
-Багато всього приходить. Гарний знак. -Добре.
Ага.
-Я бачу гру в бейсбол… -Справді?
Я бачу…
нагороди, але ці нагороди хтось отримав за життя,
а зараз він мертвий, але нагороди залишилися.
МЕМОРІАЛЬНИЙ КОЛІЗЕЙ ЛОС-АНДЖЕЛЕСА
Ого.
Ти тут уперше?
Так. І я відчув, що опинюся у спортивному місці.
-Це ж треба. -Дуже дивно.
Це унікальне місце. У 1984 році тут проводили літні Олімпійські ігри.
-А, ясно. -А ти в якому році народився?
У 1996-му. Вони були трішки раніше мене.
Я тоді ще десь літав.
-Але так, це місце гарне. -Так.
Я дуже сподіваюся, що вдасться зв'язатися з дорогою мені людиною.
Останніми роками мені було непросто.
Я почувалася ізольованою і самотньою.
Я завжди могла з ними поговорити,
і я сумую за нашими розмовами.
Я постійно думаю, а чи пишається він мною?
Гаразд. Прокинувшись уранці, я аж ніяк на це не очікував,
тож я здивований.
Перш ніж почнемо, як вас звати?
-Джині. -Джині. Дуже приємно.
-У вас є якісь предмети? -Парочка.
Супер.
Краса.
Отже, спершу розповім, що я дізнався дорогою сюди.
Я відчув сильну чоловічу енергію.
Цей чоловік
рішуче налаштований сьогодні з вами поспілкуватися.
Щось типу: «Це я. Я тут. Ти мусиш з нею поговорити».
Ще я відчув, що у нього надзвичайно сильний…
Є люди, які заходять
і одразу привертають на себе увагу, беруть усі очі на себе.
Він був саме таким.
Я не знав, де ми зустрінемось,
але побачив трофеї, нагороди.
Усі ці речі,
які пов'язані з досягненнями.
Вчинки, гідні вручення таблички,
кубку, медалі тощо.
Схоже на нього?
-Так. -Добре. Супер.
Він каже, що його ім'я написали на чомусь, і це не…
Я не… Я сидів на лавках, де було чиєсь ім'я.
У нього інакше.
Його ім'я помітне, важко не побачити, так сказати.
-Вам це про щось говорить? -Так.
-Добре, супер. -Він точно намагається вас вразити.
Він показує те, що вам буде зрозуміло, щоб ви могли зв'язатися.
Так, я згодний. Схоже, для нього це важливо.
У нього була одна особлива риса, зараз розповім.
Добре.
Якщо людина забезпечена,
вона зазвичай оновлює речі, купує щось нове, примножує власність.
Він така людина: якщо річ ще працює,
він нову не купить. Він їх зберігав.
-Правильно кажу? -Цілком.
У нього було повно… Він був забезпеченим.
Він міг би купити нову річ, але він каже, що «якщо вона працює,
то нової купувати нема потреби».
Це його особлива риса. Кумедно. Розумієте?
Ви й уявити не можете, скільки разів він зі мною про це розмовляв.
У нього в офісі було старе крісло.
і я подумала: «О, зроблю йому сюрприз».
Він заходить в офіс і каже: «Де моє крісло?»
Я така: «Поглянь, у тебе тепер є нове».
Він мені: «Як би ти почувалась, якби я прийшов до тебе додому,
взяв твої улюблені капці і замінив їх новими?»
«Отак почуваюсь я. Я такий як є».
-Працює, то й нехай, так? -Точно.
Мені так і здалося.
Це кумедно і похвально.
У тому сенсі, що він купував лише необхідне.
Так навіть практичніше. Це дуже цікаво.
І тоді… Добре, зрозумів. Ага.
Добре.
Намагаюся розібратися… багато всього.
Ми це обговоримо.
Я відчуваю, що ви знали його так,
як ніхто інший. Він показав горіх. Ви його розкололи.
Дісталися середини.
І це кумедно. Він з'являється,
і я відчуваю, що багато людей його цінували,
але ви знали його справжнього.
Ще я відчуваю, що з вами він міг бути вразливим,
і він вдячний вам за це.
Ви були для нього всім,
адже він постійно повторює: «Вона моя єдина».
Це дуже зворушливо.
Він показує мені останні пів року життя.
-Добре. -Він не хотів нікого…
розчарувати.
Як би це правильно сказати…
Він каже, що не завершив те, що мав би,
і йому шкода за це.
Він наче каже:
«Це єдине, що б я хотів виправити».
Для нього дуже важливо,
щоб ця ситуація не очорнила пам'ять про нього.
То хто цей чоловік?
Мій батько. Доктор Джері Басс.
Він володів баскетбольною командою «Лос-Анджелес Лейкерс».
Саме тому ми в Меморіальному колізеї Лос-Анджелеса.
Тут грає його альма-матер.
Він був з простої родини,
тому отримати стипендію на навчання в цьому університеті
було його мрією.
І він любив спорт.
Я завжди кажу: окрім кровних дітей,
у нього ще були «Лейкерс».
Його вже вісім років нема,
і він ніколи не говорив про смерть.
Він любив життя.
Він любив усе, що робив.
Було дуже важко прощатися.
Він казав, що його ім'я десь на видному місці.
То де саме?
Він дуже хотів мати зірку на Голлівудській алеї слави.
Ого.
Він надзвичайно цим пишався.
Він марив про те, щоб бути частиною Голлівуду.
Це чудово. Супер.
Вони трохи змінюють тему.
Це гарний знак. Вони розкажуть більше.
Старі речі. Цікаво, що це значить.
Гаразд.
Дивно. Вони кажуть, що хтось втратив брата або сестру.
І його чи її смерть якимсь чином важлива.
-Не знаю чому. Я лише кажу те, що бачу. -Розумію.
Ви втратили брата або сестру?
-Так. Але не смерть нас розлучила — вибір. -Зрозуміло.
-Вас розлучили. Ясно. -Так.
Ми говоримо про сестру?
-Так. -Зрозумів.
Я просто хочу, аби він знав: було б добре, якби він розповів мені раніше,
якби не боявся поділитися цією інформацією…
-Так. -Але… Все гаразд.
Я не ображаюся.
Хочу переконатися, що його це не тривожить.
Коли мої батьки одружилися, в них народилася дитина.
-І вони її віддали. -Ясно.
І після, ну… Вони ніколи нам не розповідали.
Тільки після його смерті мама розповіла мені.
А тоді, десь за півтора року,
ми дізналися, що у нас є сестра, про яку ми й не підозрювали.
Думаю, для мого батька це було важливо,
і він просто не знав, як мені про це сказати.
Так. Я відчуваю, що він наче поплескує вас по спині.
-Ви добре впорались. -Дякую.
Пусте. Може, ви ще щось хочете в нього дізнатися?
Я хочу знати, що він схвалює мої дії
і що він мною пишається.
І якщо йому є щось мені сказати, то я рада буду це почути.
Ви продовжуєте його спадщину. Він це знає
і дякує вам.
Адже зараз на чолі ви.
Він каже, що саме ви врятували його команду,
хоча міг і хтось інший.
Він мене зробив головною.
Його модель ведення бізнесу
не була успішною.
І він сказав, що коли право власності перейде до мене,
я зможу все змінити.
Приємно, що я виправдала його сподівання,
бо кілька років тому я прийняла чи не найскладніше рішення:
я запровадила зміни,
щоб привести команду до успіху, про який він так мріяв.
Досягли цілі. Зрозуміло. Це прекрасно.
Він буде мені прикладом в житті.
Він мене неабияк надихнув, тож я вдячний вам
за сьогоднішню зустріч. Сподіваюся, вона не остання.
Я б хотіла, щоб ви прийшли на гру.
-Знаєте, що запропонувати. -Я була б рада.
-Думаю, ви були б у центрі уваги. -Я залюбки.
-До вас би усі підходили. -Я не проти.
Чекай, у тебе ж в родині є великий шанувальник баскетболу.
Баскетболу? Хто?
-Твоя мама. -Мама? А й справді.
-Моя мама обожнює баскетбол. -Серйозно?
Я була б рада з нею познайомитися і запросити її на гру.
Думаю, їй сподобається.
Було б чудово.
Як і всі, я зайшла на його сайт
і записалася до листа очікування,
сподіваючись, що одного дня виберуть мене,
і я зможу з ним поговорити.
Він уміє встановлювати зв'язок.
Він дуже особливий.
Схоже, твій день удався.
Так, було супер. Я не очікував.
То була… То була донька засновника «Лейкерс».
-Що? -Її звати Джині.
-Ти зустрівся з Джині Басс? -Ага.
Боже мій.
Я відчуваю полегшення, щастя, пов'язаність
і просто приємне…
Мене наче обійняли.
Обійняли.
Приємне відчуття.
-Гаразд. Я готовий. -Поїхали.
Можливо, Феліція і Пітер допоможуть.
ДОЛИНА САНТА-КЛАРІТА КАЛІФОРНІЯ
-Сподіваюся, у них є відповіді. -Так.
-Принаймні у них є своє бачення. -Так.
Я їду в Генфорд, аби більше дізнатися про те,
що сталося з маминою родиною.
Я радий, що роблю це один,
бо це досить болюча тема.
Я не хотів брати з собою маму, адже я дуже за неї хвилююся,
я не хотів, аби її щось засмутило.
мені також важливо, щоб Феліція і Пітер говорили відкрито,
не боячись задіти її почуття.
ТАЙЛЕР НЕ БАЧИВСЯ З ДЯДЬКОМ ПІТЕРОМ І ТІТКОЮ ФЕЛІЦІЄЮ
ВІДТОДІ, ЯК СТАЛО ВІДОМО, ЩО ВОНИ НЕ КРОВНІ РОДИЧІ
Я вже давно не бачився з тіткою і дядьком. Я рідко буваю в Генфорді.
З ним пов'язані погані спогади.
Це був непростий період в житті,
коли я не бачив виходу, думав, що я в пастці,
соромився своєї природи.
ГЕНФОРД, ШТАТ КАЛІФОРНІЯ РІДНЕ МІСТО ТАЙЛЕРА
Уперше бачу цю частину Генфорда.
Тут я був, але давним-давно.
Це місце нагадує Джорджію.
Так.
Консервативне місто.
Саме тут Стелла вбила людей і зробила
багато поганого.
Зловісне місце.
Воно таїть щось дуже темне, про що ми не знаємо.
СТЕЛЛУ НЕЩОДАВНО ВИПУСТИЛИ З В'ЯЗНИЦІ
ВОНА ВІДБУЛА 32 РОКИ ПОКАРАННЯ
ЗА ПОДВІЙНЕ ВБИВСТВО
Я познайомлю вас пізніше.
Надто серйозна тема.
-Я розумію. -Не найкращий час.
Я розкажу, як усе пройшло.
Що ж, ми на місці.
-Тут нормально буде? -Так.
-Гаразд. Я заберу тебе. -Домовились.
Гаразд.
-Привіт! -Поквапся, Тайлере!
-Уже біжу, я приніс брауні! -Боже мій!
-Як ти? Гарнюнчик мій. -Боже, яка ти красива.
Чудово виглядаєш.
І ти теж! Як справи, містере Гриль?
-Як тобі твої ребра? -Якщо чесно, я люблю овочі.
Але я приніс брауні, тож все гаразд.
Ми розмовляли про твою маму…
-Ага. Я сам їх приготував. -Сам?
Обережно, з мене не найкращий кухар.
-Коли ми востаннє бачились? -Сім років назад.
-Досить давно. -Так.
-Давненько. -Тайлере, подай отой салат, будь ласка.
Тримай.
То як у тебе справи?
Усе гаразд, працюю, займаюся нагальними справами.
Як ви знаєте, за останні роки багато всього змінилося.
-Мама. -Так.
Усе це почалося з ДНК-тесту.
-Він нас шокував. -Так. Божевілля.
Він усіх нас шокував.
Я дуже радий, що ви досі в моєму житті.
Скажу те, що і твоїй мамі: мені байдуже. Вона моя сестра.
-Ти мій племінник. -Звичайно.
Я не обриватиму стосунки лише тому, що хтось сказав, що ми не кровні родичі.
Я про це говорив дорогою сюди.
Тереза завжди буде частиною нашої сім'ї.
-Так. Авжеж. -Завжди.
Мама на рік поїхала, тоді повернулася.
Потім ще раз поїхала, а повернулася вже з Терезою.
-Ясно. -Я тримала її на руках.
Вона була такою маленькою, мов янголятко.
-Ти боєць, ви обидва. -Так.
-Сто разів «так». -Ага.
-Пройшли крізь пекло. -Тому я і приїхав.
Я приїхав на зустріч, бо ви з такою стійкістю
пережили все…
Дивно, як я не стала наркоманкою.
-Це похвально! -Або бомжихою.
-Або вбивцею. -Це надихає.
Адже… моя історія… я жила в тортурах.
-Так. -Причому роками.
Те, що довелося пережити Пітеру та іншим…
Знаєш що? Саме тому я не можу пробачити мамі.
-Розумію. -Бідний Пітер.
-Так. -Я ще можу пробачити за себе.
Але не за свого брата. Я ніколи їй не пробачу за Пітера.
-Розумію. -Було жахливо.
-Так. -Я казала Піту.
-Казала: «Будь обережний». -Так. Це правда.
Вона посіяла стільки злості, розбрату і хаосу.
-Твої почуття виправдані. -Так.
Вона мене бісить, хоч я ніколи з нею не розмовляв.
Вона скалічила не лише маму, але тебе і Пітера.
Схоже, вона на всіх впливала лише негативно.
Так. Вона була жорстокою.
-Так. Безпричинно. -І злою.
Безпричинно.
Я думала, якщо слухатимусь її,
то вона мене не битиме.
-Омана. -Не чіпатиме.
-Я боялася приходити додому зі школи. -Знаю.
Жити в тому будинку було нестерпно.
Я її ненавиділа.
У 13 років я зненавиділа її.
Це був страшний сон.
Тереза розуміє мене, бо вона багато пережила.
Як і я.
Було так дивно вперше все це чути.
Ніколи не думав, що їм було так тяжко.
Я бачу, як мама прокидається серед ночі.
У неї сильний ПТСР.
Я багато з нею подорожую країною, і часом уночі я чую з сусідньої кімнати,
як вона каже крізь сон: «Мені страшно».
Ви не уявляєте, як мені шкода маму,
бо ми ще багато всього не знаємо.
Переклад субтитрів: Дмитро Білоус