SERIÁL NETFLIX
To je místo činu.
Cítíte tady něco?
Jo.
Je to jako vlna.
Matka oběti truchlí.
Přišla hrozným způsobem o syna.
Zaslouží si vědět, co se stalo.
Chtěl bych jí poskytnout jasnější odpovědi,
aby tu záležitost mohla v sobě uzavřít.
Cítím tady srážku s autem, které ujelo.
Nebylo to tak, že by se to stalo jinde a sem ho dovezli.
Tak to na mě nepůsobí.
Jsem na hraně záchvatu paniky.
Jak kolem mě svištěla auta,
jako bych se přenesl do chvíle, kdy se to stalo.
Jo.
Napadlo mě, že poslouchal muziku,
protože mám pocit, že mě něco rozptyluje.
- Jasně. - Budu se muset zeptat jeho mámy.
Jestli při chůzi často poslouchal hudbu.
Jistě vím jen to, že pachatel ví, že to udělal.
Nebyly tam žádné pochyby.
Působí to na mě jako nehoda,
ale pachatel nebral žádné ohledy na život oběti.
Bez problému prostě jel dál.
To je kruté.
Rozhodně, hrozně kruté. Ve smyslu: „Ne, já nezastavím.“
- Chápu. - „Kašlu na to.“
Je to moc užitečná informace.
- Promluvím si s jeho matkou. - Jistě.
- A uvidím, co se ukáže. - To by bylo skvělé.
Díky, že jste mě přivezli.
Jedu za Aaronovou matkou, abych se zkusil napojit na jejího syna
jiným způsobem než na místě činu.
Zažívá ohromný zármutek
a bez ohledu na záhadné okolnosti smrti jejího syna
potřebuje pomoc, porozumění,
potřebuje se vrátit do života.
POLICIE DODNES NEPOTVRDILA, ZDA BYLA AARONOVA SMRT
NÁSILNÝM TRESTNÝM ČINEM, A PŘÍPAD ZŮSTÁVÁ OTEVŘENÝ.
- Dám vědět, jak to šlo. - Dobře.
- Zatím nashle. - Díky.
Já děkuju.
Najala jsem si Robin, i když vím, že se s tím nikdy nesmířím.
Ale chci najít klid a spravedlnost.
Potřebuju vědět, kdo to udělal,
chci, aby se přiznal a nesl zodpovědnost.
Dobrý den, já jsem Tyler.
Zdravím vás.
To nic. Obejměte mě.
- To snad ne. - Já vím, je toho moc.
To nic. Jak se vám daří?
- Panebože. - Rád vás poznávám.
Vím, že je toho na vás moc. To nevadí.
- To nic. - Musím se posadit.
- Posadíme se. - Bože.
Jistě, můžeme sedět tady. Udělejte si pohodlí.
Rád jsem za vámi přijel.
Moc děkuju.
Někdy mi lidé přinesou různé předměty a chtějí, abych je držel.
- Máte něco? - Ano.
- Přinesete je? - Jasně.
- Nádherné, super. - Kravaty.
Díky. Krásné.
Položím je tady a čas od času je podržím v ruce,
abych se mohl lépe napojit.
- Uvidíme, co přijde. - Dobře.
Protože nevíte, co už se všechno dělo,
chci vám říct,
že jsem byl na místě, kde váš syn zemřel.
Je mi moc líto, co se vám stalo.
Čekal jsem, jestli se dostaví nějaké dojmy,
a cítil jsem tolik lásky.
Ta nehoda přece nevymazala celý jeho život.
Dnes budu mluvit o několika lidech, kteří se mi ozývají.
Dobře.
Napojuji se na rodinu vaší matky
a cítím, jak se ke mně tlačí několik lidí,
všichni jsou spolu, jsou s vaším synem a jsou šťastní.
Tohle bude možná znít zvláštně,
ale opakuje se v rodině vaší matky, nějaké ženské jméno?
Jsou tam dvě jména na I.
Máte tam dvě jména na I?
Řeknete mi je?
- Iris. - A to druhé?
Iris.
- Iris a Iris. - Aha, Iris a Iris.
Proto vidím dvojité I.
- Zvláštní, cítím je odděleně. - Panebože.
Je toho víc. Vidím tam nějaké dvojité osmičky.
To nic. Několik osmiček.
Samé osmičky.
Buď to znamená něčí věk,
ale může to odkazovat i na měsíc srpen,
pokud to má v rodině nějaký význam.
- Dává to smysl? - Ano.
Aaron se narodil 8. 8. 1995.
Osmičky vidím pořád.
- Když řídím auto, vidím osmičky. - Jo.
Už se se mnou spojil.
Zkouší mě rozesmát.
Dělá legrační obličeje
a cítím z něj velkou radost.
- Je to milé. - To je on.
- Vy se usmíváte. - Ano!
Jako by říkal, že kdyby si mohl vybrat,
chtěl by vypadat jako vy. „Kdybych si mohl vybrat,
byla by pro mě čest podobat se mojí mámě.“
- To je můj chlapeček. - Jo.
Taky z něj mám pocit, že je to někdo,
kdo by nikdy neublížil mouše.
Vtipkuje, že nějaká zvířata dokonce zachránil.
Miluje svoji kočku Hippie.
- Ano. - Miluje Hippie.
- Staral se o ni. - Jasně.
Adoptovali jsme dva psy
a pak šli ještě pro třetího, jejich bratra.
Ano.
Má vzkaz o svém otci,
ale musím to formulovat opatrně.
Ano.
Vidí, kolik jste toho dělala sama.
Cítí, že by někdo mohl podat ruku na usmířenou
a pomoci, možná ustoupit ze své pozice.
Jeho otec žije na Filipínách a vzdal se ho.
Aha.
Na hodně věcí jsem byla sama.
Nezlobí se, ale uvědomuje si,
že jste byla jeho skála.
- Navždy. - Byla jste jeho pevný bod.
Přišla jsem o nejdůležitějšího člověka svého života.
Mého jediného syna.
Nikomu nic neudělal,
dokázal jen milovat a modlit se za jiné.
Přišla jsem o něj. Nevím, jak budu bez něj žít dál.
Měli jsme tolik plánů.
Naposledy jsem ho viděla pozdě večer,
vracela jsem se z práce,
a když jsem přišla domů, vypadal spokojeně.
Já ale neměla na nic náladu.
Šel za mnou nahoru a řekl: „Dej mi pusu.“
Uměl mě rozveselit, ale já neměla na nic náladu.
A potom…
Dala jsem mu jeho první i poslední pusu.
Nevěděla jsem to.
Z jeho strany
cítím několik věcí.
Musím s tím nakládat citlivě.
- Ale taky chci být upřímný. - Ano, prosím.
Když jsem šel na místo činu,
zarazilo mě, jak překvapivě to působilo.
Přichází to ke mně v podobě bleskového okamžiku.
Ale nedostavil se žádný vizuální obraz.
Jako by to přišlo zezadu.
Asi to zní zvláštně, ale když jsem tam byl,
přicházelo to zezadu, ne zpředu.
Přišla bolest v zádech a něco, čemu říkám citlivá páteř.
Stalo se to extrémně rychle
a on netušil, co se blíží.
Doslova.
Tou cestou chodil často.
Mám pocit, že tam nebyl poprvé.
Zároveň věděl, jak je nebezpečná.
A zajímavé je,
že se mi zdá, že ho někdo už předtím varoval.
- Dává to smysl? - Ano.
Ano. Mám pocit,
jako bych byl blíž silnici, než bych měl.
Ale rozptyloval mě nějaký zvuk.
Poslouchal při chůzi hudbu?
Ano, říkala jsem, ať to nedělá.
A něco se vám na tom nezdá?
Můžeme o tom mluvit a…
- Podle mě to byla lest. - Aha.
Někdo mu už rok před tím hrozil něčím podobným.
Když jsem měl poprvé v ruce jeho složku,
měl jsem pocit, že se pracuje s rasistickým motivem.
A na tu teorii jsem si vzpomněl, když…
Byl to jenom spis.
Čekal jsem, že se bude pracovat s teorií,
že ho tam někdo nalákal.
Ale necítím z něj teď žádné obviňování ani vztek.
Když jsou lidé obětí útoku nebo vraždy,
obvykle řeknou: „Udělal to ten a ten.“
Ale nepůsobí to na mě tak,
že by se někdo na vašeho syna úmyslně zaměřil.
Mám pocit, že ho pachatel neznal.
Nezdá se mi to.
To nijak nesnižuje krutost,
kterou projevil tím, že odjel.
Váš syn naznačuje, že dotyčný jel velmi rychle.
Nemusel na nic čekat, netrpěl.
Má v povaze odpouštět a nezlobí se.
Jeho duše je volná. Nezlobí se.
Neupnul se na to. A domnívám se,
že se vyšetřování posune kupředu.
Cítím, že spravedlnosti bude nakonec učiněno zadost,
a on to cítí stejně a nezlobí se.
Necítí zášť, je spokojený.
Je to velmi čerstvé, ale po čase to v sobě zpracujete
a on v tom bude hrát klíčovou roli.
- Panebože. - V duchu ho uslyšíte.
Svým způsobem si budete vždy nablízku.
Vím, není to totéž.
- Chtěla byste ho obejmout. - Ano.
Ale lidé se nakonec shledají.
A vy ještě v tomto světě vykonáte hodně dobrého.
Není to sbohem. Je to „na shledanou“.
Takovou naději jako teď jsem necítila už rok a tři týdny.
- Ano. - Poprvé po čase jsem se upřímně smála.
- Skvěle. - I v duši.
Dal mi tolik naděje a lásky,
přesně to, co v životě potřebuju.
Děkuju.
Děkuju, Tylere.
Díky.
To byla síla.
Tolik lásky. Cítím jeho duši
a řeknu vám,
že je neuvěřitelně vděčný, že jste to nevzdala.
- Ano. - A ještě něco.
Bez vás by se tohle nestalo.
To jsem ráda. Dal jste jí něco, co jsem já nemohla.
Co jí nemohla dát ani policie ani žádný jiný úřad.
Nedokázali by to. Ať to dopadne jakkoliv.
- To nedokáže nikdo. - Děkuju za všechno.
Včera jsem skoro celý večer
jen tak kreslil.
Je to meditace. Dívám se do zrcadla v tmavé místnosti.
Byla to příprava na dnešek. A viděl jsem zajímavé věci.
Někdo tam byl. Nebyl ani moc mladý, ani moc starý,
spíš někde uprostřed,
což do toho vnáší ještě větší tragédii.
A uviděl jsem zarostlého, vousatého muže.
Bylo to děsivé. To je riziko zrcadel
a práce se zrcadly. Může přijít šok,
protože se v zrcadle objevují různé věci a já to nemám rád.
Teď se to na mě valí. Slyším klíčky od auta.
Co to znamená?
Nevím, ale prostě slyším klíčky od auta.
- Díky, že jste přijel. - Krásné.
Máte broskve.
- V Georgii je to povinnost. - Jasně.
Máme broskvový ledový čaj a koláč.
Tady je obří mravenec.
Vidíte? Jsme v přírodovědném dokumentu.
Taky chce kus broskve.
- Prima, tak vy jste Kylie. - Ano.
- A vy jste? - Kathy.
- Máte pro nás předmět? - Ano, tady je.
- Na chvíli si ho nechám. - Dobře.
Začnu kreslit, počkám, co přijde,
a budu o tom mluvit.
Dobře. Tady je něco.
Ano, jsem tady.
Někdo si myslel, že tady bude, ale není.
Měl tady být ještě někdo?
- Na seanci? - Ano, a nepřišel…
Nepřišel. Byla to žena?
- Ano. - Teď cítím ji.
Dobře.
Zní to zvláštně, ale zmiňuje dobu, kdy zemřel.
Je tam toho hodně. Máte v rodině nějaké Williamy?
- Já mám. - A zemřel?
- Ano. - Dobrá, takže matka a syn.
Williamové.
Slyším vtip o sportovních týmech,
něco v tom smyslu.
- Panebože. - Nějaká černá ovce.
Když celá rodina fandí jednomu týmu
a jeden člověk se tomu schválně vymyká, je to zdroj vtipů.
William studoval na University of Florida.
- Já a sestra na Florida State. - Jasně.
- Jsme rebelky. - Na jihu to je velké téma.
To je skvělé.
- To je tedy William. - Ano.
To je on. Jak se dotyčný jmenoval?
- Dennis. - Dobře, napíšu si sem „Dennis“
a sem si napíšu „William“. Abych je oddělil.
Dennis. Počkáme si.
Dobře, Dennisi.
Fajn.
Zmiňuje událost po jeho smrti,
jistou nervozitu. Někdy je na pohřbu
otevřená rakev, někdy uzavřená.
Nechce, aby si ho lidi pamatovali tak, jak vypadal po smrti.
- Ukazuje mi symbolické uzavření. - Dobře.
Myslím, že nezemřel mladý, ale zároveň ani moc starý.
Měl dostat víc času.
Kdy Dennis zemřel?
- Po 40 letech. - Po čtyřicítce.
Z nějakého důvodu mi ukázal klíče od auta.
- Máme jeho klíčky? - Spíš ne.
- Víte, co se s nimi stalo? - Já ne.
Nevím, proč mi je ukazuje.
Po cestě sem jsem slyšel jejich cinkání.
Vrátíme se k tomu. Zapíšu si to.
„Klíčky od auta.“
Je tam osoba, která se zaplnila tekutinou
nebo nebyla schopná z těla tekutinu vyloučit.
- Aha. - Je to pocit
jakéhosi zaplnění.
Jsem zaplněný a nemůžu… Cítím to tady.
Jde mi to do břicha, jako bych seděl takhle.
- Může to být Dennis? - Asi je to on.
Jo.
Bude to znít divně, ale slyším vtipnou historku.
Asi to nebude dávat smysl,
ale jde o někoho, kdo vyskočil z budovy,
ze střechy na zem.
Z nějakého důvodu to má být komické.
Co by to mohlo znamenat?
Jeho syn chodíval k prarodičům
a rád tam skákal ze střechy.
Seděli jsme na střeše spolu. Když nás děda nachytal,
- museli jsme seskočit. - Je to úsměvné.
Cítím, jak jdu nahoru a skáču dolů
a je to vtipné. Nikdo u toho neumřel.
Je to komické.
- „Utíkej!“ - Pamatujeme si to.
Byli jsme děti, přišel dědeček,
ale na střeše jsme nesměli být. Museli jsme zmizet.
Jasně, rozumím.
- Takový rodinný vtip. - To snad ne.
Rádi připomínají věci,
které působí vtipně a pozvednou lidem náladu.
To je třeba zdůraznit.
Jste skvělý.
Všechno funguje.
- Neuvěřitelný. - Jo.
Ale…
neříká mi všechno. Ptám se ho na okolnosti smrti,
chvilku to trvá.
Ukazuje mi… aha.
Jako by se necítil dobře,
ale nechtěl o tom mluvit.
- Ano. - Mám celkem jistotu,
že zmiňuje něco jako výstřel.
Má to nějakou souvislost?
Je to důležitý detail.
Zajímavé. Zmiňuje sebe i svého syna.
Zvláštní. Uvidíme.
Někdo v Dennisově okolí se buď omylem zastřelil nebo…
Je u toho zvláštní vysvětlení, jak zbraň vystřelila.
Působí to opravdu hodně podivně.
Fakt zvláštní věc.
- Jo. - Dává to smysl?
- Ano. - Úplně.
- Promiňte, jestli… - Ne, proto jste tady.
Vyvolává to v nás emoce, protože to přesně sedí na Dennise.
- Dobře. - A jeho syna.
Je to rozhodně těžké téma.
Zaměříme se na jeho syna.
- Jak se jmenoval? - DJ.
Dobře, DJ.
- Ten, co skákal ze střechy. - Jasně.
- Mám tu další předmět. - Výborně.
- To je DJe? - Ano.
Perfektní. Uvidíme, co s tím udělám.
ENCYKLOPEDIE PSÍCH PLEMEN
Tohle je těžké. Smutné.
Ale zřetelné.
Když se zdráhají mluvit o svém odchodu,
obvykle to znamená,
- že s tím nejsou úplně spokojení. - Ano.
Nemyslím, že ulpívají na pocitu hanby,
ale vyjádřil bych to asi tak: „Kdyby to šlo vrátit,
tohle bych si nevybral.“ Cítím něco jako:
„Sakra, to byla hloupost. To jsem neměl dělat.“
Necítím z něj jasné odhodlání ukončit svůj život.
- Působí to spíš jako ruská ruleta. - Díky.
Buď se zachoval nezodpovědně, nebo dělal něco, co neměl,
a k něčemu došlo.
Nemusel mít v úmyslu se zabít,
ale dostal se do situace, která vedla k jeho smrti.
Takže ano, cítím jistou lehkomyslnost.
- Nikoliv záměr. - Úmysl.
To dává smysl.
Zároveň mám pocit, že se jeho syn potýkal s depresí.
Co se týče DJe, je tam toho hodně.
Jen bych rád věděl, v jakém jste byli vztahu a co se stalo.
DJ byl můj bratranec.
Byli jsme si blízcí, vyrůstali jsme spolu.
A byli jsme stejně staří.
Spáchal sebevraždu v době, kdy jsem zrovna odmaturovala.
- Aha. - Ano.
Zahynul nečekaně a tragicky.
To, co jste říkal, dává smysl.
Podle mě to tak nechtěl.
Byl na tom mentálně špatně,
a když se jednou naskytla příležitost, udělal rozhodnutí.
Pro naši rodinu to byla velká tragédie.
Naprosto.
Ale jeho otec bohužel byl ten, co zemřel před ním.
Spáchal sebevraždu. Oba se zastřelili.
- Aha. - A máma našla oba.
Takže…
Jiné okolnosti, v jiné době.
Ale byla…
Byla ohromně silná.
Jestli by si někdo zasloužil seanci,
tak ona.
- Jsem ráda, že se vám ozvali. - Kvůli ní.
Všechno jí teď povíme.
Ať najde smíření.
Ano, to ona tady dnes měla být.
Ale možná ne.
- Dáte jí to jako dar. - To ano.
A vzkažte jí, že oni si nepřejí,
aby si je pamatovala takhle.
Jo.
Hlavně u Dennise se mi zdá,
že se před svou smrtí
necítil fyzicky dobře.
A kdyby jeho život neskončil takhle,
konec by stejně přišel.
- Ano. - Jen jinak.
A právě to ho k tomu činu přimělo.
Dennis byl bratr mého manžela.
Po jeho smrti provedli pitvu,
a kdyby se nezastřelil, zemřel by na selhání jater.
- To dává smysl. - Ano.
Musel si toho být vědom,
protože na mě působí tak,
že to věděl, ale nechtěl to říct.
- Ano, mohlo to tak být. - Je to těžká situace.
- Nikdo nechce trpět. Je to těžké. - Ano.
Před seancí jsme si měli zapsat,
co jsme se přáli dozvědět.
- Nikdo to neviděl. - Ne.
Napsala jsem: „Střecha.“
Napsala jsem „oblíbený bratranec“
a potom „řeka“. Odkaz na Floridu.
A o všem jsme víceméně mluvili.
Chtěla jsem, aby to bylo téma,
o kterém jsem nemluvila s produkcí,
o kterém jsem nemluvila s mámou, s nikým.
A vybrala jsem střechu.
Jsem moc ráda, že jsme se od nich opravdu něco dozvěděli,
když už tady nejsou. Odešli moc brzo.
Ahoj, Kylie.
Ahoj, teto Laurie. Pořád mluvil o někom,
kdo tu s námi dnes nebyl.
A hned jsi nás napadla ty.
To snad ne.
Mluvil o nějakých cinkajících klíčích.
Mám tady od Dennise i DJe asi troje klíče.
Panebože.
Oba pořád ztráceli klíče, stalo se to snad stokrát.
- To je vtipný. - Panebože.
Všechny ty klíče mám.
Zmiňoval se strýček Dennis, že mu nebylo dobře.
Nedával si ruce na břicho?
Dával si vždycky ruce na břicho hned pod žebra
a říkal, jak ho pořád pálí žáha.
- Jo. - Neuvěřitelný.
Bylo to neskutečný.
To je úžasné.
Jsem ráda, že to vyšlo.
Jo, bylo to super.
Ale zkus si užít každý den. Víš proč?
- Život utíká tak rychle. - Jo.
V pondělí a úterý máš volno.
Mohl bys jít ven nechat se ostříhat.
- Nikdo tam nebývá. - Ven se mi absolutně nechce.
Nebudou tě obtěžovat. Přece nezůstaneš v posteli.
- Není to zdravé. - Vsadíme se?
- Myslím to vážně… - Vstanu a půjdu se vyčůrat.
Zadek ti přiroste k posteli.
- Víš co? - Doslova.
Přirosteš k prostěradlu. Budeš mít proleženiny.
Dej mi laskavě pokoj.
Ležet v posteli není zdravé.
Vím, že jsi unavený a máš fyzicky i mentálně náročnou práci.
Chodím na záchod.
Jo, no to se máš čím chlubit.
To se fakt máš čím chlubit.
- Tak víš co, maminečko? - Co?
- Mám tě ráda, Tylere. - Já tebe taky.
- Sekal tam trávu nádhernej chlap. - Mám to otočit?
ÚDOLÍ SANTA CLARITA V KALIFORNII
Hrozně sofistikovaná umělecká technika.
Po každé seanci dodržují jisté rituály,
abych se zbavil cizí energie a břemen.
Dám si sprchu. Opravdová koupel pomůže.
Medituju, maluju. Trávím čas o samotě,
abych to ze sebe setřásl.
Tenhle asi přemaluju.
Vypadá jako zanícený zadek.
Tohle je konečný výsledek. Ohnivý kruh.
Jo, nazvu to „Ohnivý kruh“.
Objektivně je to příšerné, ale uvidíme.
Zkusím to takhle.
- Vypadá to dobře, valí se toho hodně. - Prima.
Jo.
- Jo, vidím baseballové… - Vážně?
Vidím…
Něco jako trofeje, které někdo vyhrál.
Už nežije, ale ty trofeje zůstaly.
SPORTOVNÍ STADION V LOS ANGELES
Jste tu poprvé?
Ano, ale pochytil jsem spojení se sportem.
- No ne. - Vypadá to neuvěřitelně.
Je to unikátní stadion. Hrál velkou roli na Olympiádě 1984.
- Aha. - Kdy jste se narodil?
V roce 1996. Je trochu starší než já.
Vznášel jsem se v éteru.
- Ale je to krásné místo. - Jo.
JSME UNIVERZITA JIŽNÍ KALIFORNIE
Ráda bych se spojila s někým, kdo má pro mě velký význam.
Posledních pár let bylo těžkých.
Cítím se osamocená.
Dřív jsem s ním mohla kdykoliv promluvit,
chybí mi naše hovory.
Jestlipak je hrdý na to, co jsem dokázala?
Když jsem ráno vstal, tohle jsem nečekal,
takže jsem hrozně natěšený.
Než začneme, řeknete mi jméno?
- Jeanie. - Jeanie, prima.
- Máte nějaký předmět? - Ano, mám.
Skvěle.
Nádhera.
Nejdřív vám řeknu, co se mi vyjevilo po cestě.
Cítil jsem velmi maskulinní energii.
Tento muž
byl pevně odhodlaný se s vám dnes spojit.
Jako by mi říkal: „Jsem tady a koukej si s ní promluvit.“
A cítil jsem obrovskou sílu.
Jako když vejde do pokoje
a okamžitě přitáhne pozornost, všichni se za ním otočí.
Tak na mě působil.
I když jsem nevěděl, že se setkáme tady,
viděl jsem obrazy trofejí a cen.
Byly to všechno věci, které si obvykle
spojujeme s nějakým úspěchem.
Věnoval se činnostem, za které lidé dostávají uznání,
pohár, medaili nebo tak něco.
Souhlasí to?
- Ano. - Skvěle.
Říká mi, že se jeho jméno někam dostalo, ale…
Znám lavičky, do kterých je vyryté něčí jméno.
To není ten případ.
Je to něco zřetelného, čeho si každý všimne.
- Dává to smysl? - Ano.
- Výborně. - Chce na vás udělat dojem.
Ukazuje vám něco, čemu byste rozuměl a k čemu byste měl vztah.
Ano, hodně to zdůrazňuje.
Teď zmíním trochu bizarní detail.
Dobře.
Když je někdo finančně zajištěný,
pořizuje si nové věci, rozšiřuje sbírky.
On mi naznačuje, že když něco mám a funguje to,
nemusím to nahrazovat. Mám se držet toho, co mám.
- Dává to smysl? - Naprosto.
Neznamená to, že nebyl zajištěný.
Klidně by si to mohl dovolit,
ale předává mi jakýsi pocit,
že když něco funguje, nepotřebuju nic nového.
Ale je to jen vtipná drobnost. Rozumíte tomu?
Mluvili jsme o tom spolu snad tisíckrát.
Měl v kanceláři starou pohovku.
A já ho chtěla překvapit.
Jednou přišel do kanceláře, a pohovka nikde.
Říkám mu: „Podívej se na tu novou.“
A on povídá: „Jak by se ti líbilo, kdybych šel k tobě domů,
vzal ti oblíbené bačkory a vyměnil je za nové?
Přesně tak se teď cítím.“
- Co není rozbité, nevyhazuj. - Jasně.
Přesně tak to na mě působí.
Je to vtipné, ale i obdivuhodné.
Dokazuje to, že nebyl materiálně orientovaný.
Spíš prakticky. Zajímavé.
Dobře, rozumím.
Dobrá.
Snažím se zjistit detaily.
Probereme to.
Cítím z něj, že jste ho znala tak,
jak ho nikdo jiný nepoznal.
Ukázal mi oříšek. Rozlouskla jste ho.
Pronikla jste jeho slupkou.
Je to úsměvné.
Cítím z něj, že se znal se spoustou lidí,
ale jedině vy jste věděla, jaký byl uvnitř.
Jako by se vám nebál ukázat zranitelnost
a za to je svým způsobem vděčný.
Byla jste pro něj vším,
protože mi vytrvale opakuje: „Ona je ta pravá.“
Je to krásné, moc se mi to líbí.
Upozorňuje na posledních šest měsíců života.
- Aha. - Nechtěl způsobit žádné…
rozladění.
Přemýšlím, jak to vyjádřit.
Jako by nestihl vypořádat nějaké záležitosti
a mrzí ho to.
Jako by říkal:
„To je to jediné, co bych býval udělal jinak.“
Je to pro něj moc důležité,
aby tato situace neovlivnila, jak se na něj vzpomíná.
Kdo to tedy je?
Můj otec, doktor Jerry Buss.
Byl to majitel týmu Los Angeles Lakers.
Proto sedíme tady na stadionu.
Chodil sem na univerzitu,
pocházel ze skromných poměrů,
a když dostal stipendium,
byl to pro něj splněný sen.
A miloval sport.
Ráda říkám, že táta měl děti.
- Ale Lakers byli jeho miláčci. - Jasně.
Zemřel už před osmi lety
a nikdy nemluvil o smrti.
Miloval svůj život.
Miloval všechno, co dělal.
Rozloučení bylo moc těžké.
Zmiňoval nějaké jméno, kterého si nejde nevšimnout.
O co šlo?
Moc si přál být na hollywoodském chodníku slávy.
Málokdy jsem ho viděla tvářit se tak hrdě.
Byl nadšený, že patří k Hollywoodu.
To je úžasné.
Teď trochu změníme téma,
to je dobře. Řekne mi o tom víc.
Starší obraz. Přemýšlím, o co jde.
Fajn.
Zvláštní. Mám zmínit někoho, kdo ztratil sourozence.
Smrt sourozence. Má to nějaký význam.
Nerozumím souvislostem.
- Vidím jen to, co vidím. - Ano.
Přišla jste o sourozence?
- Ano, ale ne proto, že by zemřel. - Chápu.
- Je tam tedy nějaká propast. - Ano.
Byla to sestra?
- Ano. - Dobře.
Chci mu říct, že bych si bývala přála, aby mi to pověděl dřív,
a jestli se snad v té souvislosti něčeho obával…
- Ano. - Nebylo to třeba.
Vůbec mi to nevadí.
Chci se ujistit, že ho to netrápí.
Rodičům se na začátku manželství narodilo dítě.
- A dali ho k adopci. - Chápu.
A nikdy nám to neřekli.
Když otec zemřel, máma se mi svěřila.
Asi před rokem a půl
jsme našli sestru, o které jsem nevěděla, že ji mám.
Byla to pro tátu moc vážná věc
a nevěděl, jak mi to říct.
Teď to na mě působí, jako by vás poplácal po rameni.
- Zvládla jste to skvěle. - Díky.
Napadají vás nějaké další otázky?
Jestli je spokojený s tím, jak se mi daří v práci,
a jestli je na mě pyšný
a jestli mi chce ještě něco vzkázat.
Cítí, že budete šířit jeho odkaz,
a děkuje, že jste se toho ujala.
Jste vlastně průkopnice.
Působí to na mě, jako byste to vzala na sebe,
když se to čekalo od jiných.
Postavil mě do čela podniku.
Ale nastavil fungování firmy tak,
že nebyla moc úspěšná.
A mně řekl, že budu moct v trustu
provést potřebné změny.
Jsem moc ráda, že vnímá, že jsem se toho ujala,
protože to pro mě byla možná nejtěžší věc v životě.
Před pár lety jsem musela provést změny,
bez kterých by se jeho vysněný úspěch nemohl dostavit.
Uskutečnila jste jeho vizi. Nádhera.
Myslím, že na něj budu často myslet.
To, co dokázal, pro mě moc znamená,
a jsem vděčný, že jsem s vámi mohl mluvit.
Snad se ještě uvidíme.
Moc rád bych vás pozvala na zápas.
- Jistě. - To by se mi moc líbilo.
- Byl byste hodně oblíbený. - Byl bych moc rád.
- Byl byste v obležení. - Nějak to vymyslíme.
Nemáš v rodině fanouška basketbalu?
Koho tím myslíš?
- Tvoji mámu. - Aha, to je vlastně pravda.
- Miluje basketbal. - Vážně?
Ráda bych ji pozvala na zápas a seznámila se s ní.
Určitě by se vám to líbilo.
Byli bychom moc rádi.
Prostě jsem normálně šla na jeho web,
zapsala se na čekací listinu
a doufala, že na mě někdy dojde řada
a že se mi poštěstí se s ním setkat.
A že se mu podaří nás propojit.
Je výjimečný.
Vypadáš, že sis to užil.
Bylo to úžasný.
Byla to dcera zakladatele Lakers.
- Cože? - Jmenuje se Jeanie.
- Jeanie Bussová? - Jo.
Panebože.
Cítím úlevu, spokojenost, blízkost
a prostě takový hezký…
jako by mě někdo objal.
Objetí.
Je to hezký pocit.
- Tak můžeme. - Jedem.
Jet za Felicií a Peterem je dobrý nápad.
- Snad se něco dozvíme. - Jo.
- Uslyšíš jejich pohled na věc. - Jo.
Jedu do Hanfordu, abych zjistil něco víc o tom,
co se stalo v mámině rodině.
Jsem rád, že jedu bez ní,
protože je to citlivá záležitost.
Nechtěl jsem ji brát s sebou, mám o ni strach
a nechci, aby ji to rozhodilo.
Chci, aby Felicia s Peterem mluvili otevřeně
a bez obav, co jí tím způsobí.
TYLER SE STRÝCEM PETEREM A TETOU FELICIÍ
NEMLUVIL OD CHVÍLE, KDY SE DOZVĚDĚL, ŽE S NIMI NENÍ SPŘÍZNĚNÝ.
Dlouho jsem je neviděl,
do Hanfordu často nejezdím.
Nevyvolává to ve mně hezké vzpomínky.
Tu fázi života mám spojenou s bolestí,
s nemožností utéct, s pocitem, že jsem v pasti
a že bych chtěl být někdo jiný.
TYLEROVO RODNÉ MĚSTO HANFORD
Takhle si Hanford nepamatuju.
Hanford jsem znal celý, ale dlouho jsem tady nebyl.
Připomíná mi to Georgii.
Jo.
Konzervativní místo.
Tady Stella spáchala vraždy
a další špatnosti.
Cítím tady zlo.
A to je nejspíš jen špička ledovce.
STELLU NEDÁVNO PROPUSTILI Z VĚZENÍ,
KDE SI ODPYKALA 32LETÝ TREST ODNĚTÍ SVOBODY
ZA DVOJNÁSOBNOU VRAŽDU.
Představím tě jindy.
Tohle je hrozně těžká věc.
- Jo, nevadí. - Teď by se to nehodilo.
Řeknu ti, jak to šlo.
Jasně, to je v pořádku.
- Nevadí? - Ne, v pohodě.
- Fajn, počkej na mě. - Tak jo.
Dobře.
- Ahoj! - Poběž, Tylere!
- Už běžím, nesu brownies! - Panečku!
- Jak se máš? Vypadáš skvěle. - Jsi tak krásnej kluk.
Vypadáš výborně.
Jak se máte, pane Grilmistře?
- Tak co žebírka? - Mám radši mrkev.
Ale přinesl jsem alespoň brownies.
Mluvili jsme o tvé mámě.
- Upekl jsem je. - Vážně?
Ale pozor, nejsem nejlepší kuchař.
- Kdy jsme se viděli naposledy? - Asi před sedmi lety.
- To je věčnost. - Jo.
- Je to pěkně dlouho. - Podej mi bramborový salát.
Jasně, tady je.
Tak jak se máš?
Jde to, mám toho hodně, pořád mám co dělat.
Vy samozřejmě víte, co se v minulých letech stalo.
- S mámou. - Vím.
Začalo to testem DNA.
- Byl to šok. - Bylo to šílené.
Byl to šok pro všechny.
Jsem moc rád, že vás pořád mám.
Říkala jsem to i tvojí mámě. Mně je to fuk.
Vždycky bude moje sestra.
- A ty budeš můj synovec. - Přesně.
Nemůžeš přestat cítit, co cítíš,
jakmile se dozvíš, že někdo není tvůj sourozenec.
Přesně o tom jsem mluvil cestou sem.
Theresu budeme vždycky brát jako součást rodiny.
- Samozřejmě. - Jinak to přece nejde.
Naše máma na rok zmizela a pak se vrátila.
Pak znovu odešla na celý další rok.
A najednou se vrátila s Theresou.
- Aha. - Chovala jsem ji v náručí.
Byla rozkošná.
Byla jako andílek.
- Přežili jste peklo. - Ano.
- To tedy ano. - Jo.
- Nejhorší peklo. - Proto jsem přijel.
Chtěl jsem za vámi jet, protože oba jste prokázali
obrovskou sílu.
Jo, divím se, že ze mě není feťák.
- To je úžasné! - A že nežiju na ulici.
- Nebo že nejsem zavřená. - Je to inspirující.
Protože já žila v utrpení.
- Ano. - Tolik let.
A to samé zažíval i Peter a další.
A to mámě nikdy neodpustím.
- Chápu. - Co udělala Peteovi.
- Jistě. - To, co udělala mně, překonám.
Ale neodpustím jí, co udělala bratrovi.
- Chápu. - Strašné.
A varovala jsem Petea.
- Řekla jsem mu: „Buď opatrný.“ - Ano, varovala mě.
Šířila kolem sebe tolik zloby, záště a zmatku.
- Vaše pocity jsou naprosto oprávněné. - Ano.
Nikdy jsem s ní neměl šanci mluvit,
a stejně cítím obrovský vztek.
Nejen proto, co udělala mámě, ale i tobě a Peterovi.
Na všechny kolem sebe působila jenom negativně.
Byla krutá.
- Zbytečně. - Krutá a zlá.
Bezdůvodně.
A vždycky jsem si říkala, že bych byla ráda, kdyby…
- Jo. - Teď už mě neuhodí.
Nebo něco podobného.
- Bála jsem se chodit po škole domů. - Chápu.
Dětství v tom domě bylo příšerné.
Jo.
Nenáviděla jsem ji.
Ve 13 letech jsem ji začala nenávidět.
- Bylo to jako zlý sen. - Jo.
Theresa ví, čím jsem procházela, protože to sama prožila.
Totéž co já.
Když jsem to slyšel poprvé, bylo to neskutečné.
Neuvědomoval jsem si, co mají za sebou.
Vím, že se máma v noci probouzí.
Má posttraumatickou poruchu.
Procestoval jsem s ní celou zemi
a někdy ji slyším v noci
z druhé ložnice, jak ve spánku říká: „Mám strach.“
Neumím vyjádřit, jak mě to trápí,
ale hodně toho ještě nevíme.
Překlad titulků: Iva Krombholzová