СЕРІАЛ NETFLIX
ДОЛИНА САНТА-КЛАРІТА КАЛІФОРНІЯ
Будеш макарони?
-Так. Як завжди. -Добре.
-Супер. -Я не вибагливий.
Знаю, ти такий зануда. Натерти зверху чеддер?
Це останнє, що я написав.
-Забавно… Ти що, ясновидиця? -Годі.
-Не вірю. -Дивися: «сир чеддер».
-Це так дивно. Боже. -Чеддер. Загадка. Гаразд.
Ти смішний.
Чи знаєш ти, що я мала піти на день народження Стелли,
і я геть… Мене запросили, та я б ніколи не пішла.
-Справді? -Ні за що.
Цього року?
-Так, їй виповнилося 94 чи 95 років. -Ого.
Мене запросили лише з ввічливості.
-Я не пішла і ніколи не піду. -Розумію.
У неї стільки проблем, не хочу мати з нею нічого спільного.
Усе життя, аж до позаминулого року, я думала, що Стелла — моя мати.
Ця вбивця.
Прозвучить жахливо, та вона погана людина не тільки тому, що була вбивцею.
Вона ще багато іншого скоїла.
Знаєш, Тайлере, я досі не розмовляла зі Стеллою про моє удочеріння.
Вона постійно мені брехала.
Усе життя я думала, що вона моя мати.
Не знаю, як їй це вдалося.
І як вона забрала мене від біологічної матері.
Яку брехню вона сказала, щоб мати віддала мене?
Бо моя мати ніколи б не віддала мене такій злісній і жахливій людині.
У дитинстві мені сказали, що мама моєї мами сиділа у в'язниці.
Таке не приховаєш, адже вона відсиділа 30 років
і майже все моє дитинство провела в колонії.
Мені писали люди з в'язниці.
Казали: «У Біблії написано, що ти маєш шанувати батька і матір.
Неправильно, що ти не відвідуєш її і не спілкуєшся з нею».
Це не та людина, щоб спілкуватися з нею чи вірити їй.
Так. Відсвяткуймо Різдво разом.
-Ото вже… -Знаю. Божевілля.
Зрозуміло, що вона використовувала цитати з Біблії на свою користь,
щоб нав'язати цю ідею своїм дітям.
І щоб всіляко маніпулювати людьми.
-Вона часто відвідувала церкви. -Так.
Саме там вона знаходила вразливих людей, яких могла обробити.
«Нам потрібні гроші. А ще се і те».
Люди відгукувались, і вона вела мене до них.
Бо я була дитиною.
Вела мене до їхнього порога, Цілеспрямовано.
Стелла вбивця. Шахрайка. Брехуха.
Цей список можна продовжувати до нескінченності.
Йому немає кінця. Вона — все погане, чим може бути людина.
І найдивовижніше те,
що їй 94 роки, і вона досі жива.
Знаєш, Тайлере.
-Я можу ніколи не дізнатися, що сталося. -Ага.
Ми говоримо не про якусь жінку, що оступилась.
Ми говоримо про Стеллу,
у якої 90-річний стаж руйнування життя людей.
Думаю, моя мама — не просто жертва,
а вціліла.
Вона заслуговує на відповіді.
Чому мама її віддала?
І чому ця людина забрала її, так і не повернувши?
Хтось подумає, раз я медіум, то можу зв'язатися з тим світом
і дізнатися, як Стелла отримала її,
але це так не працює.
У певному сенсі, я такий як усі — теж шукаю відповіді.
Не знаю, Тайлере.
Не знаю, чим все закінчиться.
Напевно, після її смерті мені доведеться жити з цим до кінця своїх днів.
У неї могло бути зовсім інше життя. Життя, яке відібрала ця злодійка.
Я хочу, щоб вона змогла полегшено зітхнути.
Я хочу більше дізнатися про те, що сталося з родиною моєї мами.
Хочу віднайти втрачені пазли.
Думаю, разом ми зможемо все виправити,
якщо тверезо, без сорому, подивимося в минуле і переживемо його наново.
РОЗДІЛ 2 «ЛЮБА МАТУСЯ»
ПАЛОС-ВЕРДЕС КАЛІФОРНІЯ
Ну і дорога.
-Чорт забирай. Це… -Боже мій!
-Матір Божа! Ти бачив? -Охрініти!
-Ну ти даєш. -Ого.
За кермом зараз маю бути я. Серйозно.
Мені не треба вчити тебе водити, Тайлере,
бо я знаю, що коли ти отримаєш права, з тебе буде чудовий водій.
Хіба тобі не здається, що іноді керуєш ти?
Ти не вмієш рулювати, не бачиш, що в метрі від тебе.
Здається, сьогодні я зчитую кілька людей.
-До мене приходять різні групи. -Справді?
Зараз до мене приходить якась бабуся,
що прожила повноцінне життя.
І, власне, вибрала час своєї смерті.
Вона пішла, коли була готова.
Цікаво.
Побачимо, як сьогодні все пройде.
У мене для вас сюрприз.
У мене є один учень,
якого я давним-давно навчала,
і який дуже вплинув на моє життя,
а я дуже вплинула на його,
і це дуже круто. Я хочу вас познайомити.
-Ого. Він приїде прямо сюди? -Так.
Усі мої друзі думають, що ми
зніматимемо шоу про те, як воно — бути вчителькою.
Я нікому нічого не сказала.
-Ти навчала його в Сан-Дієго? -У Генфорді. Ми жили там.
Генфорд. Давненько то було.
Добре.
-Оце так пишнота. -Ага.
Я почуваюся…
-Пишним? -Ні, багатим.
-Приїхали. -Приїхали.
-Удачі зі зчитуванням. -Дякую.
Хтось хоче щось випити? Чай з льодом чи…
-Залюбки. -Добре.
-З радістю. -Дякую.
-Корі гостинна. -Це класно.
-Нагода перекусити. -Скажіть?
Привіт!
-Боже мій! Це ти той учень? -Як справи?
Вона щойно нам про тебе розповідала.
-Ого! Боже мій! -Трішо, прийшов твій учень!
-Привіт! Боже мій! -Як дивно! Як забавно.
Що?
-Боже мій! -Привіт!
-Ти його знаєш? -Ні.
Це Тайлер Генрі, голлівудський медіум.
А я і не знала!
Я так рада тебе бачити.
Я цілий рік хотів з вами зустрітися.
Знаю.
-І ось ми зустрілися. Боженька! -Так.
-Ну, мене він здивував. -Боже мій.
Так! Ходімо. Який краєвид.
-Привіт! -Привіт!
-Як ти? -Добре. Як ви?
-Очманіти! -Ми тут їмо.
Нічого. Радий знайомству.
-Дякую! -Тільки погляньте, Кор!
-Я нікудишня господиня. -Ти найкраща.
Це все насправді?
-Так. Привіт, голубчику. -Смішно. Привіт! У вас усе добре?
Так!
-Супер! Радий бути тут. -Сюрприз!
Ви здивували екстрасенса, молодці.
Гаразд. Отже…
Я давно тебе не бачила, і подумала…
Ці люди мені дорогі.
Ти мені дорогий.
Я подумала: «Зберу-но їх разом». Хотіла, щоб ти їх здивував.
Я здивований. Ми всі здивовані.
Якби ти міг їх зчитати, було б…
Без проблем.
-Ми думали про це… -Вона спитала…
Ми твої фанати. Ми роками про це думали.
Я казала: «Якось він нас зчитає».
-А тоді подумала: «А чого чекати? Вперед». -Авжеж.
Скоро ми це зробимо. Не можу дочекатися.
Не думала, що пізнаю це на собі.
-Розумію. -Серйозно.
Вас раніше зчитували?
-Нічого такого? -Ні.
Гаразд.
-А вас? Трохи? Добре. -Трохи.
Я дізналася про його здібності,
коли вела урок математики.
Тайлер сидить за задньою партою,
він дуже тихий, і я така: «Гаразд. Щось придумаю».
Завжди є такий учень, над яким ламаєш голову.
Згодом захворіла моя свекруха.
Вона була в лікарні.
Потім подзвонила донька і сказала:
«Мамо, відправ сюди Джошуа і Деллу».
Тож того вечора я відрядила їх в лікарню.
Вони приїжджають туди, всі вже там.
Вона помирає, і зранку мені дзвонить Кікі і каже: «ЇЇ не стало».
І додає: «Божевілля якесь. Перед смертю вона виглядала погано.
А коли померла, здавалося, що вона здатна встати і побігти».
Вона виглядала інакше.
Я сказала собі: «Треба на роботу», і пішла. Заходжу в клас,
намагаюся вести урок, нарешті лунає дзвінок.
Усі йдуть, а Тайлер досі сидить за партою.
Сидить мовчки, а тоді каже: «Пані Кемп, можна з вами поговорити?»
Я йому: «Так, авжеж. Що трапилось?»
А він: «Не знаю, що ви подумаєте,
та в мене для вас повідомлення». Я така…
І запитала: «Яке?»
А він сказав: «Лорейн просила передати, що плакати — це нормально».
Я подивилася на нього, і мене прорвало.
Я плачу. А він мені: «Вона каже, що плакати — це нормально,
і дякує вам за те, що ви відправили дітей до неї».
Ого.
«Вона почувається краще, відчуває, що здатна бігати».
-Я подивилася на нього і… -Нічого собі.
Я просто…
ридала.
Це було сильно. Я почула те, що хотіла почути.
А ти мені: «Ваша аура змінилась».
А я така: «Ого! Що відбувається?»
Типу: «Що за чортівня?»
А повірила я тому,
що ніхто не називав її «Лорейн».
Ніхто.
Усі називали її бабусею.
-Або «Делла». -Так.
Тайлер був дуже тихим і закритим в собі підлітком.
Він щодня питав, як у мене справи і що нового.
Озираючись назад, зрозуміло, чому він був таким тихим.
На нього постійно звалювалися тонни інформації.
Він займає особливе місце в моєму житті, адже він змінив мене на краще.
У процесі зчитування приходити можуть різні люди.
Як живі, так і мертві.
Мені треба з'ясувати, хто вже пішов, а хто ще тут, і що вони хочуть сказати.
Іноді я працюю з предметами.
Хтось приносить їх, хтось — ні.
Ви щось принесли?
Я не знала, тому нічого не принесла. Ти теж не приніс.
Я пішла по напої, і побачивши тут тебе, дещо прихопила.
Воно в тебе зараз на руці?
-На пальці. Як ти дізнався? -Супер. Покладеш туди? Краса.
Смішно.
-Я потримаю, щоб почати. -Гаразд.
Побачимо, що я зможу дізнатися. Потім перейду до вас.
-Сподіваюсь. -Добре.
-Побачимо, що з цього вийде. -Боже.
Починаю налагоджувати зв'язок.
Я проводитиму людей по черзі.
Гаразд.
Добре.
Так.
Говорячи про вас, я хочу поговорити про родину вашої мами,
бо саме це спливає, і дуже цікавим чином,
бо вони розповідають мені про старий рід,
що нараховує кілька поколінь освітян.
Та акцент на трьох. Ви знаєте як мінімум три покоління?
-Так. -Добре.
Мені треба призвати цю леді.
Я більше зв'язуюся з родичами зі сторони вашої мами.
Туди я іду, і туди мене ведуть.
Вона приходить. Дуже наполеглива.
Хоче, щоб я говорив про вашу маму, яка начебто ще жива.
-Так. -Матиму на увазі.
Добре.
Відчуваю, що мушу виділити її мати. Це її ви хочете почути?
-Просто уточнюю. -Неймовірно.
-Клас. -Вона показала дещо забавне.
Мені показалося це забавним.
Схоже, вона прожила повноцінне життя.
Я не бачу серйозних травм або передчасної смерті.
Вона жартувала: «Дочекайтеся, коли мені стукне 100 років».
-Не вийшло. -«Я доживу до 100 років!»
Схоже, вона не змогла.
-Трішки не вистачило. -Так.
І говорячи про це,
вона акцентує увагу на кількох речах.
-Вона показує мені Ейфелеву вежу. -Вона з Парижа!
-Неймовірно! -Є фото…
Є фото, де вона стоїть перед Ейфелевою вежею…
Боже, так.
Є чіткий силует.
-Я бачу трикутну форму. -Боже мій.
-Так. Гаразд. -Ого. Це Париж.
Вона з Парижа.
-Клас. -Забавно.
Супер. Добре.
Вона розповідає дещо про своїх дівчат.
-У неї було дві доньки? -Дві, так.
Зв'язок двох різних місць. Говорячи про доньок,
вона показує мені одну тут, одну там.
-Східне і Західне узмор'я. -Ясно.
-Ще каже про Флориду. -Там живе моя тітка. Її донька.
-Ясно. Я Тайлер, тітка, Флорида. Дивно. -Оце так!
Вона також підтверджує, що обрала час своєї смерті.
Вона пішла, коли була готова.
Якщо хтось думав: «Враження, що вона розрахувала час смерті»,
то знайте — так і було.
Вона дочекалася онуків, щоб попрощатися, і тоді пішла.
Вона все розрахувала, так.
Для неї дуже важливо,
щоб ви про це знали. «Я відчувала кінець».
-«Я відчула, що маю контроль». -Так, це правда.
-Просто неймовірно. -Оце так. Ти чудово впорався.
-Супер. Повертаю назад. -Дякую.
Тепер зв'яжуся з…
-Не соромтеся… -Можна?
-Так. Смачного. -Дякую вам.
Перемикну канал,
і продовжимо. Цікаво. Гаразд…
-О, вітер! -Так.
У мене волосся, як у Бейонсе. Типу…
Отже…
Так.
Я бачу смерть молодої людини.
Ви болісно переживаєте її втрату.
Це людина померла передчасно.
Навіть раніше середнього віку. Набагато раніше.
Я відчуваю в ній багато тривоги.
Це означає, що вона не хоче говорити про свою смерть,
просто через травматичний характер того, як це сталося.
Увага приділяється моменту виявлення
мертвого тіла.
Померлий не хоче, щоб це травмувало близьких йому людей.
-Так. -Складний випадок.
Уся історія крутиться навколо знаходження когось мертвим.
-Стовідсотково передчасна смерть. -Так.
Дуже важко налаштуватися, бо таке відчуття, що…
Я уявляю.
Бувають ситуації,
коли померлим не вдається попрощатися так, як вони хотіли.
Коли вони про це говорять, це означає,
що могла бути остання зустріч,
але вона не відбулася. Розумієте?
Так, я впевнена, що це мій друг Тревіс.
Так.
Один з друзів намагався додзвонитися до нього всю ніч і не зміг.
-Так. -Він не прокинувся.
У нього були проблеми з серцем.
Наш друг знайшов його в ліжку.
-Так, правильно. -Його не могли розбудити. Було дуже…
Так.
У мене немає слів.
Він майже вибачається за те, як це сталося.
Нічого конкретного, він просто каже про відчуття провини.
Я хочу все прояснити.
Він розмовляє зі мною з ясним розумом.
Чудово.
Думаю, перед смертю
його розум був затуманений,
кажучи так, щоб не образити.
-Так. -Тож зараз він каже, що його розум ясний.
Типу: «Я в нормі».
-Він тут. -Супер.
Так, і це надзвичайно трагічно,
бо схоже,
що він помер, коли справи йшли…
Вгору.
-Він багато гарував, щоб цього досягти. -Так, дуже.
І він допоміг багатьом людям у своєму житті,
тому, напевно, ми всі були так пригнічені.
Він витяг з усіх найкраще.
Такі люди особливі.
Чудово.
-Тобі надерли дупу. -Знаю.
-Нічого. -О люба.
Мені так добре.
Тепер я зможу розповісти про це його родині.
У нього три доньки.
Вони любили його. Дуже сильно. Всі його любили.
Тревіс допоміг мені скинути шкіру
і стати людиною, якою я маю бути.
У скрутні часи він був мені замість старшого брата.
Так. Гаразд.
Поки я тут шкрябав, поки розмовляв,
я відчув, що маю поговорити з вами.
Поговорити про вашу маму.
Добре? Трохи важка тема.
Хочу, аби ви знали, що з нею все нормально.
Та мені здається, що вона багато всього усвідомила після смерті,
як-от що могла б зробити інакше.
Я вважаю, що в житті ми робимо все можливе з тим, над чим працюємо.
Але я також відчуваю, що були випадки,
коли вона не бачила чи не визнавала свої помилки,
і коли могла вчинити інакше.
Мені здається,
що вона каже: «Я зрозуміла, пробач мені».
Прийміть вибачення, яке у вас не просили.
-Ого. -Їй це важливо.
Вона просить вибачення сьогодні, бо не бачила свої помилки за життя.
Нічого собі.
Вони відкрилися їй на тому світі, хоч і не повністю.
І коли подекуди вам дуже потрібна була материнська підтримка,
вона відчуває, що не здатна була її дати.
У повній мірі.
Вона наче каже: «Я все зрозуміла,
пробач мені».
Я відчуваю в ній чимало любові до вас.
Мені здається, що найбільше вона жалкує,
що загубилася в деталях.
І вона пишається тим, як ви виховали своїх дітей,
не наступивши на її граблі.
-Ура! -Це чудово.
І тому вона каже, що ви найкраща донька,
про яку тільки можна мріяти.
Вона багато зрозуміла після смерті.
У цьому, на мою думку, і є краса
таких візитів. Вони бачать те,
що могли зробити інакше. І їй справді шкода.
-Дякую. -Прошу.
-Боженька. -А тепер дупу недерли і тобі.
-Надираємо дупи, записуємо імена. -А це приємно.
Добре. Це все заради того, щоб відчути полегшення.
-Ось у чому суть. -Заспокоєння.
У нас були дуже дивні стосунки.
Вона ображала мене. Тільки мене.
Я так і не зрозуміла чому.
Навіть коли вона померла,
я плакала, бо думала, що не отримаю вибачень.
І я… Це шокує.
Мало хто знав.
Було майже як в книжці «Люба матуся».
Так.
-Моє життя з нею… -Так.
-Але я рада, що їй стало краще. -Так.
У вибаченні вона бере провину на себе, і це головне.
Я в шоці, бо її намисто зараз у машині.
Я його не взяла,
бо не знала, чи хочу, щоб вона приходила.
-Так. -Їй це було потрібно.
Схоже, так було треба, і це нормально.
-Гаразд. -Ти янголя.
-Завжди був. -Це ви мій янгол.
Мені було нелегко у школі. Довелося залишити її раніше.
Завдяки вам я зміг вирватися з того середовища.
До мене там дуже токсично ставилися.
І, чесно кажучи, був момент, коли я думав покінчити з життям.
-Ого. -Я не відчував необхідної підтримки.
Я не бачив виходу.
Ну, знаєте, підлітки все гіперболізують.
Якби не ви, сьогодні я б тут, напевно, не сидів.
Кажу цілком відверто.
Ви мене підтримували, проявляли до мене любов.
Ви були для мене більше, ніж просто вчителькою.
Мої шкільні роки були дуже важкими.
Мене ображали, цькували. Я був не лише медіумом, а й ґеєм.
Я був єдиною дитиною, тож я жив у своєму світі.
Учні неоднозначно до мене ставилися.
Це був важкий період у моєму житті.
Моє психічне здоров'я і самопочуття погіршились.
Я боявся йти до школи.
Я всім розповідаю про вас і про те, як один вчитель
може змінити чи врятувати комусь життя,
не усвідомлюючи цього. Сподіваюся, ви знаєте,
що якби не ви,
я б сьогодні не сидів у цьому кріслі.
Ви простягнули руку, коли я цього потребував.
Дякую.
Боженька. Я зараз піду в машину і поплачу, серйозно.
-Розумію. -Дякую. Приємно.
Радий був познайомитися.
-Дякую за сьогодні. -Гаразд.
Було супер. Так.
-Добре. -Дякую.
-Дякую. Щасти. -Бувай!
Бувай!
Було так захопливо.
Знаю. Хто б міг подумати?
Він милий.
-Боже. Це було неймовірно. -Таке сонечко.
-Хочу подзвонити мамі. -Розумію.
-Я помираю. -Божевілля.
Я весь час думала, скільком людям подзвоню.
-Сім'я Тревіса буде… -Неймовірно, так?
Думаю, вони здивуються.
Тайлер не міг про це знати.
-Обіймемося. -Залюбки.
-Дуже вам дякую. -Нема за що.
ДОЛИНА САНТА-КЛАРІТА КАЛІФОРНІЯ
-Він ще не готовий. -Я знаю, Тайлере.
Я смажила бекон ще до твого народження.
Як скажеш.
Ти що, вмієш смажити бекон?
Він вміє варити яйця.
Це мінус мені. Я мала навчити його.
-Яка різниця. -Хоча б чомусь.
Я думала, що так буду хорошою мамою.
-Замість навчати життю… -Ти зробила мене співзалежним.
…я підігрівала в сушарці його штанці, коли він був у початкових класах,
щоб дорогою до школи йому було тепло.
Ні!
Тереза — ваш духовний провідник?
Ну, не знаю. Вона може зазначити це в резюме.
Колі мені погано, я звертаюся за допомогою до інших.
Я іду до мами. Іноді вона мене виводить, та вона класна.
Ти маєш вийти до 9:15.
Гаразд. Покваплюсь.
-Гарна зачіска. Зробив укладку? -У мене твої гени.
Намочити тобі волосся?
-Чи ти сам? Добре. -Ні. Я думав, ти…
Хто тебе заспокоює, коли дістає мама?
Коли мене дістає мама…
Думаю, Клінт. Він мене заспокоює.
Класна футболка.
-Гарно виглядає. Я спітнів. -Так.
Я завжди пітнію.
Мої труси так високо задерлися,
немов вирушили в подорож.
Не труси, а далекобійники якісь. Ой, ця ванна просто огидна.
Атмосферненько, хіба ні?
А коли мене вибішує він, я проводжу час на самоті.
Ні, у мене є Ненсі.
Талант.
Дякую, Ненсі.
Потім вона какає на сходи, я дратуюсь
і повертаюся до Клінта. Такий собі трикутник.
-Місце… -Так.
Ми їдемо на бульвар Сансет. Тож…
Так, туди.
-У мене трохи… -Ми повернемо…
Багато візитів, в сенсі доставок.
Коли ти сказав «візитів», я така: «Що?»
-Знову мертві приходять? -Вловила?
Привіт!
Ваше замовлення. Сьогодні вони дещо додали.
-Чудово. Дуже дякую. -Прошу.
Я волонтерю в «Їжі від янголів» вже десь чотири-п'ять років.
Як справи?
Я такий радий!
Гаразд, супер. Вам сьогодні три сумки.
Я все життя допомагаю людям,
здебільшого — за допомогою зчитувань, та приємно, коли є й інша нагода.
Дякую, що постійно допомагаєш нам.
Нема за що.
Тайлере!
-Як справи, Бреде? -Добре.
-Радий тебе бачити. -Як сьогоднішні доставки?
-Супер. Я дуже вдячний за можливість. -Чудово.
-Я хотів з тобою поговорити. -Так?
-Рада була зустрічі. -Навзаєм.
Знаю, це зненацька.
-Твоя мати. -Так.
Поговоримо?
-Так. -Не проти?
-Ні. -Добре.
Добре, коли людина знає, що її можуть зчитати.
Люди, які цього не очікують, можуть злякатися
і замкнутися.
Тому зазвичай я цього не роблю.
Я не зчитую людей в супермаркеті.
Люди бувають різні.
Та він справді цього потребував.
Треба провести зчитування.
-Усе добре. Нічого серйозного. -Гаразд.
Усе нормально, та я маю підкреслити маму.
Я відчув, що маю поговорити на тему дітей
і піклування за ними.
Вона хоче про щось заявити.
Я бачив хлопчика.
Вона хоче, щоб про це знали.
Вона приймає хлопчика.
Їй не вдалося побути з ним за життя,
та вона показує йому і мені,
що приймає його, обіймає і любить.
Вона пишається тим, як ти піклуєшся про сім'ю;
ти створив родину для себе, став сім'янином.
Цікаво виходить: словами не передати,
як вона пишається тобою,
а ще, гадаю, твоїм партнером. То ти одружений?
Так.
Вона хоче називати його своїм сином.
І тобі варто знати,
що вона його приймає.
Вона випромінює теплі почуття, дивлячись на твою сім'ю, на хлопчика.
Не знаю, що це, та відчуваю прийняття
і вдячність за те, що ти йому про неї розповідаєш.
-Так. Це так… -Зберігаєш пам'ять.
-Так. Дуже дякую. -Ага.
-Моя мама… -Звісно.
Коли ми з чоловіком займались усиновленням,
щоразу, як я заводив про це мову, мама казала:
«Бредлі, я не хочу про це розмовляти. Навіщо тобі це? Досить того, що ти ґей».
-Типу, щоб мати сина. -Так.
-Потім вона раптово померла. -Так.
І через стільки років… Сину вже 13.
-Вона признає… -І приймає.
-І приймає його. -Так.
Недавно, десь тиждень тому, Габрієль спитав про бабусю.
Тож я розповів йому всі історії
про мою енергійну, милу, яскраву маму.
Я дуже тобі вдячний, Тайлере.
Ці обійми від неї.
Знай, що вона дуже пишається тобою
і тим, як ти все владнав. Після смерті люди прозрівають,
дивляться на речі інакше.
Вона пишається твоєю сім'єю.
Дякую. Я теж пишаюсь.
І правильно.
Мама ніколи не приймала мене ґеєм.
-Так. -Вона старалася.
Так. Вона бажала добра.
-Намагалася. -Так.
Незадовго перед смертю вона була з моїм чоловіком,
вони сіли, поговорили. Вона дуже старалася.
Для мене завжди було важливо отримати від неї схвалення
і просто почути, що через стільки років вона тут,
спостерігає за нами. Що вона
пишається нашою сім'єю.
Так. Це прекрасно.
-Для мене це дуже важливо. -Я дуже радий.
Я не очікував, що мене сьогодні зчитають. Зовсім.
У Тайлера справжній дар,
і чудово, що він може ділитися любов'ю і добротою за його допомогою.
Він зцілює. Я почуваюся зціленим.
-Бувайте. Дякую. -Бувай.
ДОЛИНА САНТА-КЛАРІТА КАЛІФОРНІЯ
Спершу потрібна миска. Принесеш?
Так, хвилинку.
Ця форма вісім на вісім? Так.
Треба було поголити шию.
Я заріс. Ану подивись, у мене волохата шия?
-Що там? -Жити можна.
-Добре. Що? -Могло бути гірше.
-Чверть склянки води. -Зможеш відміряти?
Чверть? Що це значить?
Чверть склянки… Десь стільки. Написи…
Вони стерлися. Чверть отут.
Забагато налив.
Рівно чверть. Не знаю, як тобі…
Ой, чекай, ні.
-Я налив половину. -Це половина. Радий, що ти не…
-Не знав, що готувати так важко. -Хочеш розбити яйце?
Так, авжеж. Як… Куди?
Чорт. Добре.
Вилазь, курча.
-Що вони їдять? Це варене яйце? -Допомогти?
-Треба його розколоти. -Сам це зроби.
Я можу помішати.
Що станеться, якщо ти спалиш брауні?
Мішлен дасть нам зірку, та тільки з шини.
-Випікати сорок одну секунду? -Хвилину.
Давай просто сорок п'ять хвилин дивитимемося один одному в очі.
Сорок хвилин…
А потім розповімо один одному про свої почуття.
-Говорять, пари… -Ти так робиш під час зчитувань.
Це як подивитися.
АТЛАНТА ДЖОРДЖІЯ
-Алло. -Алло.
Привіт.
Ти ж надіслала мені свідчення?
-Так, своє. -Добре. Написано: «Потенційний злочинець».
Його точно раніше заарештовували.
-Привіт. -Привіт.
-Мені дивитися на вас? -Так, пані.
Мене звати Робін Мартінеллі. Я власниця бюро «Мартінеллі»,
а також приватна детектив у Джорджії та Алабамі.
Я займаюся кримінальними і цивільними справами:
опікою над дітьми, зрадами, зникненнями людей, вбивствами,
статевими злочинами.
Він не оплатив рахунки. У нього є застави.
-Я передзвоню пізніше. -Добре.
Добре. Бувай.
-Привіт! Я Тайлер. -Як справи? Рада знайомству.
-Я Хезер. -Робін Мартінеллі.
-Тайлер. -Дуже приємно.
Я попросила Тайлера прийти в офіс, і допомогти компанії і мені
вирішити дві справи, поділившись будь-якими зачіпками чи відчуттями.
Я просто хотіла сказати,
що дивлячись вас по телевізору, із зірками,
я сподівалася, що ви зможете допомогти мені вирішити деякі справи.
Ви молодий, завзятий, було б добре,
якби можна було спрямувати цю енергію
на вирішення справ — як старих, так і нових.
Авжеж. Я з радістю допоможу, чим зможу.
Я не контролюю потік інформації.
Іноді виникають сильні відчуття.
У таких випадках я просто слідую за ними.
-Так. -Що ж…
Зазвичай я працюю з предметами.
Вони допомагають встановити зв'язок.
Нічого, якщо у вас їх немає. Та вони…
Предметів немає,
та є їхні справи.
Ясно. Добре.
Ми не можемо розв'язати ці справи.
Одна з них давня, інша — новіша.
Цікаво як ви говорите: не видаєте нічого зайвого.
Ви не знаєте, чи ще в живих фігурант як мінімум однієї зі справ?
-Так. -Ясно.
-Ви не впевнені в одній справі? -Так.
Гаразд. Я дещо нашкрябаю.
Це дасть нам знати,
куди ми йдемо. У нас дві справи.
-Так. -Одна — давня.
Одна — новіша.
Я спробую їх розділити,
але подивимось.
Зачекаю хвилинку. Гаразд.
Щодо нової справи:
дух цієї людини не з'являється.
Я маю підкреслити жінку, та вони жодним чином не натякають,
що ця людина померла. Зауважу:
-вона може бути мертвою. -Навряд.
Зрозумів.
Одну хвилинку.
Зчитування матеріалів справи відрізняється від зчитування людини, у якої хтось помер.
Я медіум. Я розмовляю з мертвими.
Якщо вона жива, тоді доводиться використовувати інший навик:
«віддалене бачення».
Я просто використовую інтуїцію,
та мене не полишає відчуття, що ця людина боялася говорити.
Віддалене бачення дозволяє отримувати інтуїтивні враження,
зазвичай про ситуацію, місце чи людину.
Застосовуються розумові здібності, які зазвичай приписують ясновидінню.
У процесі вимальовуються чіткі ментальні образи,
картина чогось реального.
Добре. Відчуття, що ця справа
не отримала достатнього розголошення.
Ніби в ній ідеться про недопредставлення меншин
чи брак обізнаності,
що ці люди зникли.
Новіша справа так і кричить: «недопредставлення, недопредставлення».
Так я відчуваю.
Нова справа про представника меншини?
Ясно. Цікаво.
Гаразд. Вони говорять мені про псевдоніми,
різні імена, приховування справжнього імені.
Не знаю характер псевдоніму:
чи це кримінальна кличка,
чи просто прізвисько, та це продовжує спливати.
Ви знаєте якісь псевдоніми? Використання чужих імен?
-Так. -Добре. Це важливо.
-Гаразд. -Дуже важливо.
Це важлива зачіпка, бо в неї дуже незвичне ім'я.
Якщо воно фальшиве, то мені доведеться піти іншим шляхом, щоб знайти її.
Так. А скажіть, чи були випадки, коли її телефон, інтернет і таке інше
ретельно перевіряли?
Ми знаємо про їх існування, та в нас їх немає.
Ясно. Зрозумів. Є цифрова інформація,
яка вкаже на те, що з нею сталося.
Типу останні повідомлення.
Вона жила в цифрі.
-Там багато всього. -Так.
Дуже багато доказів.
Водночас ця людина, скажу чітко,
мала проблеми з психікою.
Не схоже, що в неї був діагноз,
та я можу помилятися.
Це тільки все ускладнює,
бо я відчуваю, що ця людина не була в супер
ясному розумі. І її стан погіршився.
-Вона була в психлікарні. -Справді? Добре.
Так.
Їй раніше ставили діагноз, чи це її перший раз?
Ні, і вона нещодавно вийшла.
Ясно. Ну, мені здається що річ не тільки в психіці.
Відчуття, типу: «Минуле переслідує мене».
Найдивніше те, що я не відчуваю, щоб вона почувалася самотньо.
Це не той випадок, коли хтось іде в ліс, щоб убитися.
Не той.
-Повірити не можу, що ви це сказали. -Га?
Ви чули, що сказали?
Ви сказали, що не схоже, щоб вона пішла в ліс.
-Так. -І вмерла.
Адже вона намагалася піти в ліс і померти.
Ясно.
Але не пішла.
Ясно. Відомо чому?
Так.
-Думаю, ми на правильному шляху. -Так.
Вона покрила свої речі брудом.
Я дещо напишу вам по секрету,
щоб камери не бачили. Я хочу, аби ви це прочитали
і просто врахували.
-Дайте хвилинку. -Добре.
Я швидко.
Тепер віддам вам.
Стосовно новішої справи.
Відкрийте так, щоб камера не бачила. Спробуйте не показувати…
-Пізніше. -Можете подивитися.
Просто не показуйте на камеру.
Я поважаю цю людину і не хочу розголошувати приватні подробиці.
-І… Добре. -Це чиста правда.
Але…
Я…
Ми це знаємо.
-Ви знаєте? -Важлива кожна година.
Зрозумів. Я підозрюю, що з цим щось пов'язано.
Враховуючи, що сталося з цією людиною.
Так.
ТАЙЛЕР ПОПРОСИВ ПРОДОВЖИТИ РОЗМОВУ БЕЗ КАМЕР
ЧЕРЕЗ ДЕЛІКАТНИЙ ХАРАКТЕР ОТРИМУВАНОЇ ІНФОРМАЦІЇ
-У мене ще є надія на неї. Справді. -У мене теж.
Може, перейдемо до давньої справи?
Добре.
Ця людина померла. Зрозумів.
Вони розповідають мені про людину, яка мала б відповідати
за цю справу, розслідувати її, в такому роді.
Я відчуваю якусь
халатність чи недбалість.
Все дуже заплутано, відчуття, що можна було
зробити набагато більше за той час, поки вони думали, що сталося.
Трохи дивне відчуття.
-Ти на сто відсотків правий. -Зрозумів.
Цікаво.
У мене таке відчуття… Описати його можна лише…
Я пітнію. Добрий знак. Краще зніму куртку.
Відчуття проявляються фізично.
Добре.
Так. Коли я підключаюся,
він не дає мені вільно дихати.
Дивним чином мені постійно хочеться торкатися шиї.
Відчуття, що мені не вистачає повітря. Мене нудить
від одної лише спроби зв'язатися з ним.
Боже.
Він знав місце, де знайшли його тіло?
-Так, дуже добре. -Про це я і…
Він ішов додому.
Іноді, як із цією справою, коли, здавалося, все можливе вже зробили,
достатньо однієї детальки,
про яку не знали, щоб відкрилися нові подробиці.
Так. Ми можемо з'їздити на місце злочину, якщо це вам допоможе.
Зрозумів. Добре.
Я бував на місцях злочину, та в нашому випадку ми знаємо, що є тіло,
але не знаємо, як ця людина померла.
Це унікальний досвід — бути там з приватним детективом,
поки я намагаюся зрозуміти, що трапилося.
Тож я на новій території, в усіх сенсах.
Це місце злочину.
Це, мабуть, його хрестик.
Ви що-небудь відчуваєте?
Так.
Це занадто.
Переклад субтитрів: Дмитро Білоус