‎UN SERIAL NETFLIX
‎Vrei niște paste?
‎- Da. Mă cunoști. ‎- Bine.
‎- Super. ‎- Cer vreodată altceva?
‎Știu, ești plictisitor. ‎Să presar niște brânză cheddar?
‎E ultimul lucru pe care l-am scris.
‎- Termină! ‎- Ești clarvăzătoare?
‎- N-ai scris asta. ‎- Ba da, brânză cheddar.
‎- Nu e ciudat? Doamne! ‎- Cheddar. O enigmă. Bine.
‎Ești prea amuzant.
‎Știi că trebuia ‎să merg la petrecerea Stellei?
‎Am fost invitată, dar nu m-aș duce.
‎- Te-a invitat? ‎- Nu m-aș duce.
‎Anul ăsta?
‎Da, a împlinit 94 sau 95 de ani.
‎M-au invitat din politețe.
‎- Asta nu se va întâmpla. ‎- Cred și eu.
‎Da. Se întâmplă multe ‎și nu vreau să am de-a face cu ea.
‎Până acum doi ani, toată viața mea ‎am crezut că Stella e mama mea.
‎O criminală. Va suna îngrozitor ce spun,
‎dar nu e un om rău ‎doar fiindcă e criminală.
‎A făcut și alte lucruri.
‎Știi, Tyler, ‎încă n-am înfruntat-o pe Stella
‎despre cum m-a luat.
‎Mi-a spus doar minciuni.
‎Toată viața am crezut că e mama mea ‎și nu știu cum a reușit să mă convingă.
‎Și cum m-a luat de la mama biologică.
‎La ce minciună a apelat ‎ca mama mea să renunțe la mine?
‎Fiindcă mama nu m-ar fi dat niciodată ‎cuiva așa de rău și oribil ca ea.
‎Când eram mic, mi s-a spus ‎că mama mamei a făcut închisoare.
‎N-a fost un secret. A ispășit 30 de ani
‎și o mare parte din copilăria mea ‎a fost închisă.
‎Cei din închisoare îmi scriau
‎că în Biblie spune ‎că trebuie să-ți cinstești mama și tatăl.
‎Că e greșit că nu o vizitez ‎și că nu îi vorbesc.
‎Nu e genul cu care să ții legătura ‎și pe care să-l crezi.
‎Da, hai să facem Crăciunul împreună. ‎E o nebunie.
‎Sigur a folosit Biblia în avantajul ei,
‎cita din ea și încerca ‎și le inoculeze aceste idei copiilor ei.
‎Și să manipuleze oamenii.
‎- Mergea mereu prin biserici. ‎- Da.
‎Acolo găsea oameni vulnerabili, ‎pe care îi convingea.
‎„Ne trebuie bani. Ne trebuie una-alta.”
‎Ne ajutau, ‎iar pe mine mă ducea la ușa lor.
‎- Da. ‎- Pentru că eram mică.
‎Mă ducea la ușa lor. ‎Știa cum să procedeze.
‎Stella e o criminală, ‎o escroacă și o mincinoasă.
‎Nu pot… Nu știu unde se termină.
‎Continuă cu toate relele. ‎E tot ce poate fi rău într-un om.
‎Și iată nebunia!
‎Are 94 de ani și încă trăiește.
‎Știi, Tyler.
‎- Poate că n-o să aflu ce s-a întâmplat. ‎- Da.
‎Nu e vorba de o femeie ‎care a făcut o greșeală.
‎Vorbim despre Stella,
‎care n-a făcut ‎decât să distrugă viețile oamenilor.
‎Cred că mama a devenit ‎nu doar o victimă, ci o supraviețuitoare.
‎Mai mult decât atât, ‎merită să afle ce s-a întâmplat.
‎De ce mama ei n-a putut s-o țină.
‎Și de ce cealaltă persoană a luat-o ‎și n-a dat-o înapoi.
‎Ați crede că, mediu fiind, ‎pot să iau legătura cu cei de dincolo
‎și să aflu cum a obținut-o Stella, ‎dar nu merge așa.
‎Într-un fel, sunt ca toți ceilalți, ‎caut răspunsuri.
‎Nu știu, Tyler.
‎Nu știu unde se va termina. ‎În ziua în care va muri
‎eu voi rămâne cu toate aceste întrebări.
‎Putea avea o cu totul altă viață, ‎însă i-a fost răpită de o criminală.
‎Mi-aș dori să ajungă cât mai repede ‎la sentimentul de împăcare.
‎Vreau să aflu ‎ce s-a întâmplat cu familia mamei.
‎Vreau să descopăr detaliile lipsă.
‎Putem obține mai multă vindecare
‎dacă reușim să privim lucrurile ‎așa cum sunt ele, fără rușine.
‎CAPITOLUL 2 ‎DRAGĂ MAMĂ
‎E un drum accidentat.
‎- La naiba! ‎- Doamne!
‎- Măiculiță! Ai văzut? ‎- La naiba!
‎Ce prăpastie!
‎Eu ar trebui să conduc. Pe bune!
‎Nu trebuie să-ți spun cum să conduci.
‎Când îți vei lua permisul, ‎știu că vei fi un șofer grozav.
‎Nu simți că uneori conduci?
‎Dar nu poți naviga, ‎fiindcă nu vezi la 1,5 m în față.
‎Am mai multe citiri azi.
‎- Văd diferite grupuri. ‎- Serios?
‎Îmi apare o bunică.
‎Simt că și-a trăit viața.
‎De fapt, și-a programat moartea.
‎S-a dus când a fost pregătită.
‎Interesant.
‎Să vedem cum se va încheia ziua de azi.
‎Am o surpriză pentru voi.
‎E vorba despre un elev ‎căruia i-am predat cu mult timp în urmă.
‎A avut o influență uriașă asupra ‎vieții mele, iar eu, asupra vieții lui.
‎E simpatic și vreau să-l cunoașteți.
‎- Vine aici? ‎- Da.
‎Prietenii mei cred că vom filma
‎o emisiune despre viața unui profesor, ‎așa că nu le-am spus nimic.
‎- A fost elevul tău în San Diego? ‎- Nu. În Hanford. Am stat în Hanford.
‎Hanford. Pe vremuri!
‎Bine.
‎- E elegant. ‎- Da.
‎Mă simt foarte…
‎- Elegant? ‎- Nu, prosper.
‎- Bine. ‎- Bine.
‎- Succes la citit! ‎- Mulțumesc.
‎Dorește cineva ceva de băut? ‎Un ceai cu gheață?
‎- Ar fi minunat. ‎- Mulțumesc.
‎- Corey e drăguță. ‎- Îmi place.
‎- Putem mânca. ‎- Știu, nu?
‎Bună!
‎- Doamne! Tu ești elevul? ‎- Cum merge?
‎Tocmai ne povestea despre un elev al ei.
‎- Doamne! ‎- Trish, a venit elevul tău!
‎- Bună! Doamne! ‎- Ciudat! Ce amuzant!
‎Cum?
‎- Vai de mine! ‎- Bună!
‎- Îl știi? ‎- Nu.
‎E mediul de la Hollywood, Tyler Henry.
‎Habar nu aveam!
‎Mă bucur să te văd.
‎- Voiam să ne întâlnim de un an. ‎- Știu.
‎- Și se întâmplă. Doamne! ‎- Se întâmplă.
‎- M-a surprins. ‎- Doamne!
‎- Da! Să mergem. Ce priveliște! ‎- Deci…
‎- Bună! ‎- Bună!
‎- Ce mai faceți? ‎- Bine, tu?
‎- Ce tare! ‎- Mâncam!
‎Nicio problemă. Îmi pare bine!
‎- Mulțumesc! ‎- Ia te uită la tine, Core.
‎- Sunt gazda stângace. ‎- Cea mai bună!
‎Ce surpriză!
‎- Da. Bună, scumpo! ‎- Ce amuzant! Bună! Toată lumea e bine?
‎Da!
‎- Bun! Mă bucur să fiu aici. ‎- Surpriză!
‎Ai reușit să surprinzi un mediu. Bravo!
‎Bine. Așadar…
‎Nu te-am mai văzut de mult, ‎așa că m-am gândit…
‎sunt foarte importanți pentru mine. ‎Tu ești important pentru mine.
‎M-am gândit să vă cunoașteți. ‎Voiam să văd dacă îi surprinzi…
‎Cu toții suntem surprinși.
‎Dacă le-ai citi puțin…
‎Sigur că da.
‎- Am vorbit despre asta… ‎- A întrebat.
‎Suntem fani. ‎Vorbim despre asta de ani de zile.
‎Am promis că vom încerca.
‎- Și am ales să fie acum. ‎- Foarte bine.
‎- Să încercăm. ‎- Abia aștept.
‎Nu credeam că voi avea parte de asta.
‎- Știu. ‎- Pe bune.
‎Vi s-a mai citit vreodată?
‎- Ceva de genul ăsta? ‎- Nu.
‎Bine, super.
‎- Vouă? ‎- Foarte puțin.
‎Am aflat despre abilitățile sale
‎la cursul meu de matematică.
‎Tyler stătea undeva în spate.
‎Era foarte tăcut ‎și încercam să-mi dau seama ce e cu el.
‎Genul de copil ‎pe care îți promiți că-l vei descoperi.
‎Apoi soacra mea s-a îmbolnăvit grav.
‎Era în spital.
‎Fiica mea m-a sunat și mi-a spus ‎să-i trimit pe Joshua și pe Della acolo.
‎I-am trimis pe copii în seara aia.
‎Au plecat cu mașina și au ajuns la spital.
‎Iar Kiki m-a sunat să-mi spună că s-a dus.
‎A spus că nu arăta prea bine ‎înainte să moară,
‎dar că, după ce a murit, ‎părea mult mai în formă.
‎Arăta altfel.
‎M-am dus la muncă, ‎am intrat în sala de curs,
‎am predat, ‎iar la final a sunat clopoțelul.
‎Toți copiii au ieșit, ‎cu excepția lui Tyler.
‎M-a întrebat dacă poate vorbi cu mine.
‎I-am spus că poate ‎și l-am întrebat despre ce era vorba.
‎A spus: „Nu știu cum veți reacționa,
‎dar am un mesaj pentru dvs.”
‎Am spus: „Da?”
‎Și mi-a spus ‎că Lorraine vrea să-mi transmită
‎că e normal să plâng.
‎M-am uitat la el și am cedat.
‎Am început să plâng. A spus: ‎„E normal să plângeți
‎și vă mulțumește că ați trimis copiii.
‎Se simte mult mai bine ‎și e mult mai în formă.”
‎M-am uitat la el…
‎Și am…
‎am avut un moment.
‎A fost extraordinar. ‎Asta voiam să aud în ziua aceea.
‎Păreai cu totul diferit, ‎iar eu nu știam ce se întâmplă.
‎„Ce se întâmplă?”
‎L-am crezut ‎pentru că nimeni nu-i spunea „Lorraine”.
‎Nimeni.
‎- Toți îi spuneau Nan. ‎- Da.
‎- Sau „Della”. ‎- Da.
‎Tyler a fost un adolescent ‎tăcut și închis.
‎Mă întreba zilnic ce mai fac ‎și cum mă simt.
‎Privind înapoi, îmi dau seama ‎de ce era așa tăcut.
‎Îl copleșeau atât de multe ‎sentimente mereu!
‎E o persoană deosebită în viața mea ‎și m-a schimbat în bine.
‎În ședința de azi, ‎îmi poate apărea oricine.
‎Atât cei vii, cât și cei morți.
‎Trebuie să-mi dau seama ‎cine a plecat, cine e încă printre noi
‎și care e mesajul.
‎Uneori mă mai folosesc și de obiecte.
‎Unii aduc obiecte, alții, nu.
‎Aveți obiecte la voi?
‎Nu am știut, așa că n-am adus nimic. ‎Nici tu nu ai adus nimic.
‎Am adus unul când am venit cu băuturile.
‎Îl ai la îndemână?
‎- Da, e chiar la îndemână. ‎- Poți să-l pui acolo? Îmi place.
‎Avem glume.
‎- Îl țin eu pentru început. ‎- Bine.
‎Să văd ce obțin.
‎Apoi trec la voi.
‎- Să sperăm. ‎- Bine.
‎- Vedem ce urmează. ‎- Doamne!
‎O să mă conectez.
‎Îi voi aduce pe rând.
‎Așa.
‎Bine.
‎Da.
‎Vorbind cu tine, mi-a venit în minte ‎partea maternă a familiei tale.
‎E foarte interesant.
‎Vorbim despre un șir lung de educatori,
‎chiar mai multe generații.
‎Cunoști cel puțin trei generații ‎de educatori?
‎- Da. ‎- Grozav!
‎Trebuie să vorbesc despre o doamnă.
‎Mă conectez mai mult la familia mamei tale ‎decât a tatălui tău.
‎Acolo sunt atras.
‎E o doamnă insistentă.
‎Mă pune să vorbesc despre mama ta, ‎care simt că e în viață.
‎- Să nu uit asta. ‎- Da.
‎Bine.
‎Trebuie s-o scot în evidență pe mama ei. ‎Despre ea voiai să vorbim?
‎- Mă asiguram doar. ‎- Incredibil!
‎- Îmi place. ‎- Mi-a arătat ceva amuzant.
‎E interesant. ‎Simte că a avut o viață plină.
‎Nu simt prea multe traume la ea, ‎nu pare să fi murit de tânără.
‎E o glumă despre cum a încercat ‎să reziste până la 100 de ani.
‎- A ratat la mustață. ‎- „O să ajung la 100!”
‎Simt că nu a reușit.
‎- A fost pe aproape. ‎- Da.
‎Îmi dă de înțeles
‎și subliniază niște lucruri.
‎- Îmi arată Turnul Eiffel. ‎- E din Paris!
‎- Ireal! ‎- Dar e o poză.
‎E o poză cu ea în fața Turnului Eiffel.
‎Pune accentul foarte puternic
‎- …pe o formă triunghiulară. ‎- Doamne!
‎- Bun. ‎- Din Paris.
‎E din Paris.
‎- Grozav. ‎- Interesant.
‎Foarte tare! Bine.
‎Îmi transmite câteva lucruri ‎legate de fetele ei.
‎- Avea mai mult de o fiică? ‎- Două fete.
‎E vorba despre două locuri. ‎Când vorbim despre fiicele ei,
‎presupun că o plasează pe una aici, ‎pe alta în altă parte.
‎- Coasta de Est și Coasta de Vest. ‎- Geografic.
‎- Vorbește despre Florida. ‎- Acolo stă mătușa mea. Fiica ei.
‎Am înțeles, e mătușă din Florida. Ciudat.
‎Îmi dă de înțeles ‎că a ales singură când să moară.
‎A rezistat destul de mult, ‎apoi a cedat când a fost pregătită.
‎Dacă cei din familie se întreabă ‎dacă și-a ales singură momentul, așa e.
‎A lăsat totul la o parte și a așteptat ‎să-și ia rămas-bun de la copiii mei.
‎Apoi s-a dus. A gândit totul.
‎- Pune mare accent pe acest subiect. ‎- Da?
‎Vrea să știți că se aștepta.
‎- „Simt că am avut control la final.” ‎- Așa este.
‎- E incredibil! ‎- Ai nimerit-o.
‎- Uimitor! Îți returnez asta. ‎- Mulțumesc.
‎Mă voi conecta…
‎- Luați… ‎- Ești sigur?
‎- Da. Poftă bună! ‎- Mulțumesc, dle.
‎Voi schimba subiectul.
‎ȘI vom merge mai departe. ‎E interesant. Bine.
‎- Bate vântul! ‎- Da!
‎Arăt ca Beyoncé cu vântul în păr.
‎Bun, așadar…
‎Da.
‎Ce-ar fi să vorbim ‎despre o trecere prematură?
‎E mai dureros și pe pentru tine. ‎Cel puțin așa simt.
‎E cineva care a murit timpuriu.
‎Mai devreme de vârsta mijlocie, ‎Mult prea timpuriu.
‎Această persoană e foarte neliniștită.
‎Se întâmplă la cei care ezită ‎să vorbească despre moartea lor,
‎poate din cauza naturii ei traumatizante.
‎Se pune accent pe descoperire, ‎pe vederea corpului după moarte.
‎Se dorește ‎a nu fi traumatizant pentru cei implicați.
‎- Da. ‎- Dar e foarte complex.
‎Asta se întâmplă când întâlnim ‎pe cineva după ce a murit.
‎- E clar că a fost prematur. ‎- Da.
‎Mi-e destul de greu să mă conectez ‎total, pentru că simt că…
‎Sunt sigură.
‎Sunt situațiile în care nu au avut ocazia ‎să-și ia rămas-bun cum ar fi vrut.
‎Ar fi existat o ultimă ocazie
‎de a vă lua rămas-bun,
‎dar nu s-a întâmplat. E logic?
‎Da, sigur e vorba ‎despre amicul meu, Travis.
‎Da.
‎Unul dintre prietenii noștri a încercat ‎toată noaptea să dea de el.
‎- Da. ‎- Nu s-a trezit.
‎Cred că avea probleme cu inima, ‎iar prietenul nostru l-a găsit în pat.
‎- Da, înțeleg. ‎- Și nu putea fi trezit. A fost…
‎Da.
‎Nici nu am cuvinte. Chiar nu am cuvinte.
‎Își cere scuze pentru cum s-a întâmplat.
‎E foarte vag, ‎dar pune mult accentul pe pace.
‎Simt că gândește foarte limpede.
‎- Are mintea foarte limpede. ‎- Îmi place.
‎Pot să spun că înainte să moară
‎nu simțea că gândește foarte limpede.
‎Vreau s-o spun respectuos.
‎- Da. ‎- Simte că gândește limpede.
‎E împăcat cu tot.
‎- E aici. ‎- Minunat!
‎Da, și mai tragic ‎e faptul că simt că ar fi murit
‎când lucrurile erau în…
‎Înspre bine.
‎- Făcuse multe ca să ajungă acolo. ‎- Așa e.
‎I-a ajutat pe mulți la viața lui,
‎motiv pentru care ne-a răpus pe toți ‎vestea morții sale.
‎Scotea ce era mai bun din toți.
‎Genul ăsta de oameni sunt speciali. ‎E uimitor!
‎- A dat cu tine de pământ. ‎- Știu!
‎- Nu-i nimic. ‎- Scumpo.
‎Mă simt bine.
‎Simt că pot transmite asta familiei lui. ‎Are trei fiice.
‎Îl iubeau atât de mult. Toți îl iubeau.
‎Travis m-a ajutat să devin persoana ‎care trebuia să devin.
‎Îmi era ca un frate mai mare, ‎atunci când aveam nevoie de unul.
‎Da. Așa.
‎În timp ce mâzgăleam și mă concentram, ‎am simțit că trebuie să vorbesc cu tine.
‎Trebuie să vorbesc despre mama ta.
‎Bine? E puțin mai complicat.
‎Vreau să știi că pare liniștită.
‎Dar simt că de când a murit ‎a învățat multe lucruri
‎și că ar schimba multe.
‎În viață, fiecare facem ce putem ‎cu ce avem la îndemână.
‎Dar simt și că au existat momente
‎în care nu putea să vadă ‎sau să recunoască când greșea.
‎Putea să procedeze altfel.
‎Simt că vrea să-ți transmit
‎că: „Acum înțeleg și îmi pare rău.”
‎A trebuit să accepți scuzele ‎pe care nu le-ai primit.
‎Într-un mare fel.
‎Vrea să-ți ceară scuze azi pentru ceea ‎ce n-a înțeles în timpul vieții.
‎Nu în totalitate.
‎Vede altfel lucrurile de dincolo.
‎Simte că în momentele ‎în care aveai nevoie de o mamă,
‎puterile îi erau limitate ‎și nu putea să-ți ofere înțelegere totală.
‎Îmi transmite: „Acum înțeleg
‎și îmi pare rău.”
‎Simt că îți poartă multă dragoste.
‎Cel mai mult își dorește ‎să nu se fi lăsat pierdută în detalii.
‎E mândră de cum ți-ai crescut copiii ‎și că n-ai făcut aceleași greșeli.
‎- Da! ‎- E frumos.
‎Prin asta, ‎simte că ești cea mai bună fiică
‎pe care ar fi putut s-o aibă.
‎Dar a conștientizat multe lucruri ‎de când a murit.
‎Mi se pare foarte frumos
‎când cei plecați își dau seama
‎ce ar fi putut face diferit. ‎Chiar îi pare rău.
‎- Mulțumesc. ‎- Cu drag.
‎- Doamne! ‎- Acum ai fost tu dată de pământ.
‎- Dau cu voi de pământ. ‎- E un sentiment plăcut.
‎Simțiți o eliberare, ‎acesta fiind de fapt scopul.
‎- Despre asta e vorba. ‎- Despre împăcare.
‎Am avut o relație foarte ciudată. ‎A fost agresivă doar cu mine.
‎Nu am înțeles niciodată de ce.
‎Chiar și când a murit,
‎am plâns pentru că știam ‎că nu-mi va cere niciodată iertare.
‎Și… E șocant.
‎Nu mulți știau cum era.
‎Lumea vedea o relație mamă-fiică ideală.
‎Da.
‎Așa părea viața mea cu ea…
‎- Dar mă bucur că se simte mai bine. ‎- Da.
‎Scuzele ei sunt pe bune, ‎iar asta e important.
‎E șocant, ‎pentru că am colierul ei în mașină.
‎Nu l-am luat cu mine, ‎pentru că nu știam dacă vreau să vină.
‎- Da. ‎- A simțit ea că trebuie.
‎Se pare că era nevoie de asta, ‎ceea ce e în regulă.
‎Bine. Ești o binecuvântare.
‎- Mereu ai fost pentru mine. ‎- Și tu pentru mine.
‎Am trecut prin momente grele în liceu. ‎A trebuit să plec mai devreme.
‎Datorită ție, am reușit s-o fac ‎și să scap din acel mediu.
‎Liceul a fost foarte toxic pentru mine.
‎La un moment dat ‎m-am gândit să-mi pun capăt vieții.
‎Nu primeam sprijinul necesar.
‎Și m-am simțit…
‎În adolescență, totul pare exagerat.
‎Fără tine, nu cred că aș fi aici azi…
‎cu toată sinceritatea.
‎Susținerea și dragostea ‎pe care mi le-ai arătat.
‎Mi-ai fost mai mult decât o profesoară.
‎Anii de liceu au fost foarte dificili.
‎Am fost hărțuit. ‎Nu eram doar mediu, ci și gay.
‎Eram singur la părinți, ‎așa că aveam ritmul meu.
‎Reacțiile colegilor erau diferite,
‎așa că a fost o perioadă dificilă.
‎Mi-a afectat sănătatea mintală, ‎starea emoțională.
‎Detestam să merg la școală.
‎Le povestesc tuturor despre tine ‎și despre cum un profesor poate schimba
‎și salva viața cuiva.
‎Nici nu ți-ai dat seama. Vreau să știi
‎că, dacă n-ai fi fost tu, ‎eu nu aș fi astăzi aici.
‎Mi-ai dat o mână de ajutor ‎când aveam nevoie.
‎Mulțumesc.
‎Doamne! Mă duc în mașină să plâng.
‎- Știu ‎- Mulțumesc. Prinde bine.
‎A fost o onoare să vă cunosc.
‎- Mulțumesc pentru ziua asta. ‎- Bun.
‎A fost specială.
‎- Așa. ‎- Mulțumesc, Tyler.
‎- Mulțumesc. Ai grijă. ‎- Pa!
‎Pa!
‎- A fost palpitant. ‎- Știu! Cine ar fi crezut?
‎Ce drăguț e!
‎- Doamne! E o nebunie. ‎- Ce scumpete!
‎- Vreau s-o sun pe mama. ‎- Știu!
‎- N-am răbdare! ‎- Ce nebunie!
‎Și eu m-am gândit ‎la telefoanele pe care le voi da.
‎- Familia lui Travis… ‎- Ce nebunie!
‎Cred că vor fi încântați.
‎Tyler n-avea de unde să știe asta.
‎- Îmbrățișare! ‎- Îmbrățișare!
‎- Mulțumesc mult. ‎- Sigur.
‎- Trebuie să mai stea puțin. ‎- Tyler, știu.
‎Fac asta de dinainte să te naști.
‎Bine.
‎Haide! Știi să prăjești șuncă?
‎Știe să fiarbă ouă.
‎E regretul meu. Trebuia să-l învăț.
‎- În fine. ‎- N-am făcut-o.
‎Credeam că așa sunt o mamă mai bună.
‎- În loc să-l învăț să trăiască… ‎- Sunt dependent de tine.
‎Îi încălzeam pantalonii în uscător
‎când era în generală,
‎ca să-i fie călduți în drum spre școală.
‎Nu!
‎E Theresa o călăuză spirituală?
‎Nu știu. Poate să treacă asta în CV.
‎Când sunt copleșit, am nevoie de ajutor, ‎așa că apelez la oameni.
‎Apelez la mama, ‎care uneori mă înnebunește.
‎Să nu pleci mai târziu de 21:15.
‎Bine. Mă grăbesc.
‎- Părul tău arată bine. L-ai aranjat? ‎- Am genele tale.
‎Să-ți ud eu părul?
‎- Sau o faci tu? Bine. ‎- Nu. Credeam că…
‎Cine te ajută ‎când te scoate mama din minți?
‎Când mama mă scoate din minți, ‎Clint e cel care mă motivează.
‎Frumoasă cravată!
‎- Arată bine. Sunt transpirat. ‎- Așa e.
‎- Mereu transpir. ‎- Mi-au urcat chiloții foarte sus.
‎Parcă sunt în drum spre aventură. ‎Ștrengarii!
‎- Doar călătorie nu e. ‎- Baia asta e dezgustătoare.
‎Așa e viața reală, nu?
‎Mă scoate și el din minți, ‎așa că mă retrag în singurătate.
‎Nu, o am pe Nanci.
‎Talent.
‎Mersi, Nanci.
‎Și ea mă scoate din minți ‎când face în casă.
‎Și mă întorc la Clint. E un triunghi.
‎- Locul e… ‎- Da.
‎Mergem spre Sunset Boulevard. Deci…
‎Da, acolo mergem.
‎- O luăm la… ‎- Da…
‎Am informații de livrat, ‎dar nu simt multe.
‎Mă și miram.
‎- Simți ceva? ‎- Dar tu?
‎Bună!
‎Comanda ta e acolo. E și ceva în plus.
‎- Grozav. Mulțumesc foarte mult. ‎- Cu drag.
‎Sunt implicat în Proiectul Angel Food ‎de patru sau cinci ani.
‎- Cum merge? ‎- Abia aștept!
‎Bine. Ai trei plase azi!
‎Viața mea e definită de clipele ‎în care încerc să ajut oamenii.
‎Îi ajut mult citindu-le, ‎dar și în alte moduri.
‎Mulțumesc că ai venit ‎și că ne ajuți așa mult.
‎Sigur că da.
‎Tyler!
‎- Cum merge, Frank? ‎- Bine.
‎- Mă bucur să te văd. ‎- Cum a fost livrarea azi?
‎- Uimitor! Mă bucur că am făcut-o. ‎- Bine.
‎- Vreau să vorbesc cu tine. ‎- De ce?
‎- Mă bucur că te-am văzut. ‎- Și eu.
‎Da. Știu că e întâmplător.
‎- Mama ta. ‎- Da.
‎Putem vorbi despre asta?
‎- Da. ‎- Ești deschis?
‎- Da! ‎- Bine.
‎Ajută când oamenii sunt pregătiți ‎pentru ședințele de spiritism.
‎Când vine ca o surpriză, ‎poate fi copleșitoare.
‎Uneori îi poate închide, ‎motiv pentru care nu procedez așa.
‎Nu surprind oamenii prin supermarketuri.
‎Nu știi care e starea lor. În cazul ăsta, ‎părea că are nevoie de asta.
‎Trebuie să-ți citesc ceva.
‎- E de bine. Nu e nimic grav. ‎- Bine.
‎E o senzație plăcută, ‎dar trebuie să vorbesc despre mama.
‎Îmi dă senzația ‎că trebuie să vorbesc despre cei mici
‎și despre supravegherea lor.
‎Am luat-o ca pe o recunoaștere.
‎Văd un băiețel.
‎Își dorește să îți transmit ‎că îl îmbrățișează pe băiețel.
‎Nu a avut ocazia să fie cu el ‎în felul în care și-a dorit în viață,
‎dar îl recunoaște și îmi tot arată
‎că îl îmbrățișează și că îl iubește.
‎Există un sentiment de mândrie ‎în felul în care ți-ai întemeiat familia
‎și faptul că ai devenit un familist.
‎E foarte interesant, dar n-am cuvinte ‎să-ți spun cât de mândră e de tine,
‎dar și de partenerul tău. Ești însurat?
‎Da!
‎Vrea să-l numească și pe el fiul ei.
‎Voia să afli ‎că îl primește cu brațele deschise.
‎Îmi transmite iubirea față de familie,
‎față de familia ta și de băiețel. ‎Nu știu exact cum,
‎dar vă transmite îmbrățișări
‎și vrea să fie cunoscută ‎prin poveștile pe care i le vei spune.
‎- Da. E așa… ‎- Da, să-i transmiți moștenirea.
‎- Da! Mulțumesc. ‎- Da.
‎- Desigur. ‎- Mama…
‎Când eu și soțul meu treceam ‎prin procesul de adoptare a fiului nostru,
‎când a aflat, mama mi-a spus:
‎„Bradley, nu vreau să vorbesc despre asta. ‎De ce faci asta?
‎E destul de rău că ești gay.”
‎- Nu. Dar să am un fiu? ‎- Da.
‎- Apoi a murit pe neașteptate. ‎- Da.
‎Și după atâția ani… Fiul meu are 13 ani.
‎- Faptul că recunoaște… ‎- Și îmbrățișează.
‎- Și că îl îmbrățișează și pe el. ‎- Da.
‎În ultima vreme, săptămâna trecută, ‎Gabriel îmi tot cerea povești.
‎Așa că i-am spus povești
‎despre mama mea energică, ‎minunată și flamboaiantă.
‎Îți mulțumesc, Tyler.
‎O îmbrățișare de la ea. ‎Vreau să știi asta. E mândră de tine
‎și de cum te descurci. ‎Cred că oamenii se dezvoltă când mor.
‎Vedem lucrurile altfel.
‎- E mândră de familia ta. ‎- Mulțumesc. Și eu sunt mândru.
‎Bun. Trebuie să fii.
‎Mama nu a acceptat niciodată că sunt gay.
‎- Da. ‎- S-a străduit.
‎Da. Ți-a dorit binele.
‎- Chiar s-a străduit. ‎- Da.
‎Ultimele dăți când s-a întâlnit ‎cu soțul meu,
‎au stat de vorbă și s-a străduit.
‎Dar aprobarea ei a însemnat mereu ‎foarte mult pentru mine.
‎Și să aud, după atâția ani, ‎că e aici și că ne vede
‎și că e mândră ‎de familia întemeiată de noi…
‎Exact. E minunat.
‎- Chiar înseamnă foarte mult! ‎- Mă bucur.
‎Nu mă așteptam la așa ceva azi. Deloc.
‎Tyler are un har extraordinar.
‎Să poată să împărtășească acest har
‎e ca o vindecare. Eu mă simt vindecat.
‎- Pa, prieteni! Mulțumesc. ‎- Pa!
‎Avem nevoie de un castron. Aduci tu unul?
‎Da, două secunde.
‎Ăsta e de 20 pe 20? Da.
‎În momentele astea simt ‎că ar fi trebuit să mă rad pe gât.
‎Ia spune-mi dacă am păr pe gât?
‎- E grav? ‎- Nu e așa grav.
‎- Bine. Așa grav? ‎- Putea fi mai rău.
‎- Un sfert de apă. ‎- Te descurci?
‎Ce înseamnă un sfert?
‎Un sfert de cană. Cred că e…
‎E șters, dar acolo e sfertul.
‎Am pus prea mult.
‎E chiar un sfert. Nu știu tu…
‎Ba nu e.
‎- Am pus jumătate. ‎- E jumătate. Mă bucur că n-ai…
‎- Nu știam că e așa greu să gătești. ‎- Spargi tu oul?
‎Da, sigur. Unde?
‎La naiba! Bine. Haide, puiule!
‎- Ce mănâncă găinile? E un ou fiert? ‎- Te ajut?
‎- Nu a crăpat. ‎- Fă-o tu.
‎Asta pot să fac.
‎Ce se va întâmpla dacă arzi negresele?
‎Negresele noastre vor primi ‎o stea Michelin, dar de cauciuc.
‎41 de secunde?
‎Minute.
‎Ar trebui ‎să ne privim în ochi 45 de minute.
‎- Și apoi să ne spunem ce simțim. ‎- Patruzeci de minute.
‎- Li se cere cuplurilor… ‎- Să le faci o citire.
‎E și asta o perspectivă.
‎- Salut! ‎- Salut.
‎Bună!
‎Mi-ai trimis declarația, nu?
‎- Da. Ți-am trimis-o pe a mea. ‎- Bine. Scrie „posibil infractor”.
‎Da, sigur are cazier.
‎- Bună! ‎- Bună!
‎- Trebuie să mă uit la tine, nu? ‎- Da, doamnă.
‎Mă numesc Robin Martinelli. ‎Dețin și operez Investigații Martinelli
‎și sunt detectiv particular ‎în Georgia și Alabama.
‎Mă ocup de cazuri penale și civile.
‎De custodia copiilor, soți înșelați, ‎oameni dispăruți, crime, omucideri,
‎crime sexuale.
‎Deci nu și-a plătit facturile. ‎Are sechestru.
‎- Te sun înapoi, scumpo. ‎- Bine.
‎Bine. Pa!
‎- Cum merge? Eu sunt Tyler. ‎- Bună! Mă bucur să te cunosc.
‎- Sunt Heather. ‎- Robin Martinelli.
‎- Tyler. ‎- Încântată.
‎Tyler a venit la sediu ‎să ne ajute pe mine și firma mea
‎cu anumite indicii pe care le simte ‎în legătură cu cele două cazuri.
‎Te-am văzut mult la televizor cu vedetele
‎și speram, ca detectiv particular,
‎ca tinerețea, energia și pasiunea ta
‎să ne ajute în cazurile pe care le avem.
‎Avem cazuri închise, cazuri noi. ‎Ne-ar ajuta mult.
‎Sigur. Sunt gata să ajut.
‎Nu dețin controlul ‎asupra informațiilor primite.
‎Unele însă vin foarte puternic ‎și îmi place să le urmez.
‎- Da. ‎- Da.
‎În general, obiectele mă ajută uneori ‎să stabilesc o legătură.
‎E în regulă dacă nu ai, dar…
‎N-am obiecte.
‎Am dosarele lor.
‎Am înțeles.
‎Suntem în impas cu ambele cazuri.
‎Unul e mai vechi, iar celălalt e mai nou.
‎În timp ce vorbeați, ‎am primit o informație.
‎Se pune problema în vreunul dintre cazuri ‎dacă cineva e în viață sau e mort?
‎- Da! ‎- Bine.
‎- E unul dintre cei doi? ‎- Da.
‎Bine. Ia să mâzgălim puțin.
‎Ne vom da seama
‎despre ce e vorba. Avem două cazuri.
‎- Da. ‎- Unul e mai vechi.
‎Unul e mai nou.
‎Și voi încerca să le separ.
‎Ia să vedem.
‎Ia să vedem. Bine.
‎Apropo de cazul nou,
‎spiritul acestei persoane nu m-a abordat.
‎Trebuie să evidențiez o femeie, ‎dar nu-mi vorbește
‎despre moartea acelei persoane.
‎- Se poate să fi murit. ‎- Nu credem.
‎Bine.
‎O secundă.
‎E mai greu ‎să afli informații despre un caz.
‎Ca mediu, vorbesc cu morții.
‎Dacă nu e moartă, ‎trebuie să folosesc o altă abilitate,
‎numită vedere la distanță.
‎Le preiau intuitiv,
‎dar am senzația că persoanei ‎îi era teamă să spună adevărul.
‎Vederea la distanță e un mijloc ‎de a primi impresii intuitive
‎despre o situație, un loc sau o persoană.
‎Oricum, e vorba despre clarviziune.
‎Imaginile mentale intense ‎se transformă într-un tablou
‎aș unui lucru real și existent.
‎Bine. Simt că ar trebui
‎să atragă atenția asupra acestui caz.
‎Mi se transmit informații ‎despre minorități slab reprezentate
‎sau o atenție prea puțin acordată ‎dispariției lor.
‎Cazul mai nou îmi transmite ‎această informație: „slab reprezentat”.
‎Această persoană reprezintă o minoritate?
‎Asta e. E interesant.
‎Bine. Îmi cer să vorbesc despre porecle,
‎diferite nume, ‎despre a fi cunoscut pentru altceva.
‎Nu știu dacă are o semnificație penală
‎sau dacă e o simplă poreclă, ‎dar îmi tot vine în minte.
‎Cunoaștem vreun pseudonim?
‎- Da. ‎- E un aspect foarte important.
‎- Bine. ‎- E important.
‎E o pistă importantă, ‎pentru că are un nume neobișnuit.
‎Dacă e diferit, ‎trebuie să abordez din alt unghi.
‎Da. Există situații ‎în care telefonul ei și internetul
‎au fost analizate cu atenție?
‎Știm că s-a făcut ancheta, ‎dar nu avem nimic concret.
‎Înțeleg. Există ceva în format digital
‎care ne-ar putea oferi informații ‎despre ce i s-a întâmplat.
‎Poate ultimele mesaje trimise.
‎Petrecea mult timp online.
‎- Acolo am găsi multe. ‎- Da.
‎Totul e documentat.
‎Trebuie să vorbesc ‎și despre sănătatea ei mintală.
‎N-aș putea spune ‎că i s-a pus un diagnostic.
‎Asta complică puțin lucrurile,
‎pentru că nu simt că era ‎într-o stare emoțională foarte bună,
‎dar care s-a deteriorat.
‎- A ajuns la ospiciu. ‎- Da? Bine.
‎Da.
‎Mai fusese diagnosticată înainte ‎sau era prima oară?
‎Nu, și tocmai a fost externată.
‎Înțeleg. Cred că problemele ‎nu sunt doar de ordin psihiatric.
‎Simt că e bântuită de trecut.
‎Ciudat e că simt că nu e singură.
‎Nu e genul de situație ‎în care cineva merge în pădure și moare.
‎- Nu-mi vine să cred că ai zis asta! ‎- Da.
‎Ai auzit ce ai spus?
‎Ai spus că nu simțeai ‎că s-ar fi dus în pădure și ar fi murit.
‎A încercat să meargă în pădure ‎și să moară.
‎Am înțeles.
‎Dar n-a murit.
‎Bun. Știm de ce?
‎Da!
‎- Suntem pe drumul cel bun. ‎- Da.
‎Și-a acoperit lucrurile cu noroi.
‎Voi scrie ceva în privat. ‎Nu înregistrăm, dar ți-l voi da.
‎Să te gândești la asta.
‎- Dă-mi o secundă. ‎- Bine.
‎Să vedem.
‎O să-ți dau asta.
‎Asta e pentru noul caz.
‎Să nu te vadă camera.
‎- Nu acum. ‎- Citește-l într-o parte.
‎Să nu vadă camera.
‎Vreau să o tratez ‎cu respect și intimitate.
‎- Bun. ‎- E 100% corect.
‎Dar…
‎Eu…
‎Știm asta, deci…
‎- Știți asta? ‎- Fiecare oră contează.
‎Am înțeles. ‎Bănuiesc că e ceva legat de asta.
‎Apropo de ce i s-a întâmplat ‎acestei persoane.
‎Da.
‎TYLER A CERUT ‎SĂ NU FIE ÎNREGISTRATĂ DISCUȚIA,
‎DATORITĂ NATURII SENSIBILE ‎A INFORMAȚIILOR PRIMITE.
‎- Încă mai am speranțe pentru ea. ‎- Și eu.
‎Să trecem la cazul mai vechi.
‎Bine.
‎Pentru acesta avem un cadavru. Bun.
‎Bine, vor să vorbesc ‎despre responsabilul de caz.
‎Am impresia că nu a fost ‎gestionat sau administrat bine.
‎Pare puțin întortocheat…
‎și pare că ar fi trebuit ‎să facă mai multe în timpul avut.
‎Îmi dă un sentiment ciudat.
‎- Ai 100% dreptate. ‎- Am înțeles.
‎Iată ceva interesant!
‎Îmi dă o senzație, ‎iar singurul mod de a o descrie…
‎Mă face să transpir. E un semn bun. ‎Dau puțin jos haina.
‎Lucrurile încep să se manifeste fizic.
‎Bine.
‎Da. Odată ce mă conectez, ‎îmi îngreunează respirația.
‎Simt nevoia să mă țin de gât.
‎Mă străduiesc să respir. Îmi dă greață
‎și ideea de a mă conecta cu el.
‎Frate!
‎A fost găsit într-o zonă familiară lui?
‎- Da. Foarte cunoscută. ‎- Vedeți…
‎Mergea spre casă.
‎Uneori, în cazurile ‎în care am epuizat toate resursele,
‎e nevoie doar de un detaliu nou ‎pentru a redeschide cazul. Deci…
‎Am stabilit locul crimei, ‎lucru care te-ar ajuta.
‎Bine.
‎Am mai fost la locul unei crime.
‎Acum știm că există un cadavru, ‎dar nu știm ce a dus la moartea tânărului.
‎E ciudat să avem un detectiv cu noi.
‎Mă voi strădui ‎să intuiesc ce s-a întâmplat.
‎În multe privințe, sunt pe teritoriu nou.
‎Acesta e locul crimei.
‎Acesta e micul lui altar.
‎Simți ceva?
‎Da.
‎E copleșitor.
‎Subtitrarea: Linda Pricăjan