SERIÁL NETFLIX
ÚDOLÍ SANTA CLARITA V KALIFORNII
Dal by sis těstoviny?
- Jo, znáš mě. - Tak jo.
- Fajn. - Chci někdy něco jinýho?
Jo, je s tebou nuda. Chceš na ně čedar?
To jsem právě teď napsal.
- Zvláštní, jsi jasnovidec? - Přestaň.
- Tos nenapsal. - Koukni. „Čedar.“
- No to mi neříkej. - Čedar. To je teda záhada.
Vtipálku.
Měla jsem jít na oslavu Stelliných narozenin,
byla jsem pozvaná, ale nikdy bych tam nešla.
- Pozvali tě? - Nešla bych.
Letos?
Jo, bylo jí 94 nebo 95 let.
Ale byli slušní a pozvali mě.
- Nikdy bych nešla. - Jasně.
Pořád se kolem ní něco děje,
nechci s ní mít nic společného.
Až do předloňského roku jsem myslela, že Stella je moje matka.
Je to vražedkyně. Bude to znít hrozně,
ale nebyla špatná jen proto, že byla vrah.
Dělala i jiné věci.
Pořád jsem se Stelly nezeptala,
jak mě získala.
Říkala mi jednu lež za druhou.
Celý život jsem myslela, že je moje máma,
nechápu, jak to dokázala.
Jak jsem se k ní dostala od biologické matky.
Jakou lží ji přiměla, aby jí mě dala?
Moje máma by mě nikdy nedala tak zlé, příšerné osobě.
Jako kluk jsem slýchal, že mámina máma byla ve vězení.
Nebylo to tajemství, odseděla si 30 let
a větší část mého dětství byla ve vězení.
Psali mi lidi z vězení.
Psali: „V Bibli je psáno,
cti otce svého a matku svou. Není hezké, že tam nechodíš
a nemluvíš s ní.“
S někým takovým ale člověk nechce být v kontaktu.
Jo. Přece s ní nebudu na Vánoce.
- Jo. - Já vím. Je to šílený.
Zneužívala Bibli,
dokázala ji citovat a vnucovat ten názor svým dětem.
A manipulovat s lidmi ve všech směrech.
- Pořád byla u nějaké církve. - Jo.
Tam bývají zranitelní lidé.
Mohla je zpracovat.
„Potřebujeme peníze, tohle a tamto.“
Pomáhali jí, ona mě brala k nim.
- Jo. - Byla jsem malá.
Vodila mě až k nim domů a dobře věděla, co dělá.
Stella je vražedkyně, podvodnice, lhářka.
A nevím co všechno.
Zkaženějšího člověka si neumím představit.
A co je na tom nejšílenější?
Je jí 94 let a pořád žije.
Víš, Tylere.
- Možná se nikdy nedozvím, co se stalo. - Jo.
To není ženská, co udělala jen pár chyb.
Je to Stella,
která neustále ničila druhým lidem život.
Máma byla sice její oběť,
ale překonala to.
A navíc si zaslouží vědět, co se stalo.
Proč si ji její máma nemohla nechat.
A proč si ji vzala tahle druhá osoba a nikdy ji nevrátila.
Asi si říkáte, že jako médium se můžu s kýmkoliv spojit
a zjistit, jak k ní Stella přišla,
ale takhle to nefunguje.
Při hledání odpovědí jsem na tom stejně jako jiní.
Tylere, já nevím.
Nevím, kdy to s ní končí. Asi ne dřív, než umře.
Budu to muset řešit celý život.
Mohla mít úplně jiný život. Ten jí ale ta vražedkyně vzala.
Chci, aby to v sobě mohla celé uzavřít.
Chci se dozvědět víc o mámině rodině.
Chci objevit chybějící dílky.
Myslím, že to může být uzdravující,
když se na věci podíváme tak, jak jsou,
a bez studu si je připomeneme.
Pěkně to drncá.
- Do prdele, to je… - Sakra!
- To snad ne, viděls to? - Do prdele!
To je sešup.
Asi bych už měl fakt řídit já.
Nemusím ti říkat, jak řídit,
protože vím,
že až dostaneš řidičák, budeš skvělý řidič.
Nemáš někdy pocit, že řídíš?
Ale ty neumíš navigovat,
protože nevidíš ani půl metru před sebe.
Dnes budu mít sezení s několika lidmi.
- Zjevují se mi různé skupiny. - Vážně?
Cítím babičku,
která prožila naplněný život.
A dokonce si svůj odchod načasovala.
Zemřela, když byla připravená odejít.
Zajímavé.
Uvidíme, jestli se to potvrdí.
Mám pro vás překvapení.
Kdysi dávno
jsem učila jednoho studenta,
který mě v životě hodně ovlivnil
a já zase jeho,
a je moc super. Chtěla bych vám ho představit.
- On přijede až sem? - Ano.
Kamarádi si myslí,
že budeme natáčet pořad o práci učitele,
a nikomu jsem nic neprozradila.
- To byl student v San Diegu? - Ne, to bylo v Hanfordu.
Hanford. To je dávno.
Tak jo.
- To je nóbl. - Jo.
Cítím se hodně…
- Nóbl? - Ne, zajištěně.
- Aha. - Tak jo.
- Hodně štěstí při seanci. - Díky.
Dá si někdo něco k pití? Ledový čaj nebo…
- Dám si. - Jo?
- Dala bych si. - Dík.
- Corey je tak milá. - Je to báječný.
- Něco na chroupání. - Přesně.
Haló?
- Panebože! Vy jste ten student? - Dobrý den!
Právě nám vyprávěla o svém studentovi.
- Panebože! - Trish, máš tady toho studenta!
- Panebože! - To je bizarní. A vtipný.
Co?
- Panebože! - Ahoj.
- Znáš ho? - Ne.
On je hollywoodské médium. Tyler Henry.
To jsem netušila!
Moc rád tě vidím.
Už rok si říkám, že bych tě chtěl vidět.
Nemohla jsem tomu věřit.
- A teď se to splnilo! - Je to tady.
- Mě tedy překvapil určitě. - Panebože.
Tak jdeme. To je výhled!
- Ahoj! - Ahoj!
- Jak se máte? - Dobře, a vy?
- To byla šílená cesta. - Právě jíme.
Nevadí, moc mě těší.
- Díky! - No ne, Core.
- Jsem hostitelka k ničemu. - Jsi nejlepší hostitelka.
To je snad sen.
- Ahoj. - To je vtipné. Máte se všichni dobře?
Jo!
- Moc rád jsem přijel. - Překvapení!
Překvapila jsi jasnovidce, to se povedlo.
Tak jo.
Dlouho jsme se neviděli a chtěla jsem…
Tihle lidi jsou pro mě důležití.
Ty jsi pro mě důležitý.
Tak jsem vás chtěla seznámit.
Chtěla jsem je zkusit překvapit.
A taky jo, dostala jsi nás.
Mohl bys pro ně udělat seanci?
Jasně.
- Už jsme o tom mluvili. - Ptala se.
Sledujeme vás. Mluvíme o tom už léta.
Věřila jsem, že jednou se to podaří.
- A teď konečně nastal čas. - Rozhodně.
Jdeme do toho. Moc se těším.
Nenapadlo mě, že to někdy zažiju.
- Já vím. - Fakt ne.
Už jste někdy byl na seanci?
- Nebo tak něco? - Ne.
Fajn.
- A vy? Dobře. - Trochu.
O jeho schopnostech jsem se dozvěděla
na hodině matematiky.
Tyler seděl ve třídě vzadu.
Moc se neprojevoval, tak jsem se o něm chtěla něco dozvědět.
Chtěla jsem zjistit, jak na něj.
A pak mi onemocněla tchýně.
Skončila v nemocnici.
Pak volala dcera a řekla:
„Mami, musíš tam poslat Joshuu a Del.“
Ten večer jsem tam poslala děti.
Všichni se sešli v nemocnici.
Ráno volala Kiki, že tchýně zemřela.
Říkala: „Bylo to děsný, nevypadala vůbec dobře.
Ale po smrti se najednou zdálo, jako by mohla kdykoliv vyskočit.“
Úplně se změnila.
Já jsem potom musela do práce. Šla jsem do třídy,
odučila jsem hodinu a konečně zazvonilo.
Děti odcházely, jen Tyler zůstal sedět.
Jen tak tam seděl a pak povídal: „Slečno Campová, můžu s vámi mluvit?“
Řekla jsem: „Jasně, o co jde?“
A on řekl: „Nevím, co si o tom budete myslet,
ale mám pro vás vzkaz.“ A já jsem…
Odpověděla jsem: „Ano?“
A on řekl: „Mám vám od Lorraine vyřídit,
že klidně můžete plakat.“
Podívala jsem se na něj a dolehlo to na mě.
Začala jsem brečet. On opakoval: „Říká, ať klidně pláčete,
a chce vám poděkovat za to, že jste za ní poslala děti.“
„Cítí se mnohem líp, jako by se mohla rozběhnout.“
Já na něj zírala.
A prostě…
dostalo mě to.
Přesně to jsem ten den potřebovala vědět.
A řekl jsi: „Měla jste jinou auru.“
A já nechápala, co se to děje.
Nic jsem nechápala.
Věřila jsem mu,
protože jí nikdo neříkal „Lorraine“.
Nikdo.
- Říkali jsme jí babi. - Jo.
- Někdo jí říkal „Della“. - Jo.
Tyler byl v mládí velmi tichý, uzavřený kluk.
Každý den přišel a zeptal se: „Jak se máte? Děje se něco?“
Zpětně chápu, proč byl tak tichý.
Neustále se na něj valila spousta informací.
Je to výjimečný člověk a změnil mě k lepšímu.
Dnes začnu s tím, že se nám může ozvat kdokoliv.
Během seancí se zmiňují mrtví i žijící lidé.
Musím se v tom zorientovat a zjistit, kdo zemřel a kdo ještě žije.
A jaký je jeho vzkaz.
Další možností je práce s předměty.
Někdy je lidé přinesou, jindy ne.
Máte dnes nějaký?
Já to nevěděla a nic jsem nepřinesla. Ty taky ne.
Něco jsem vzala, když jsem šla pro pití a viděla jsem vás tu.
Máte to na ruce?
- Na prstu. Doslova. -Výborně, můžete to sem položit?
Moc vtipné.
- Na začátku ho podržím ho. - Dobře.
Uvidím, co se k němu objeví.
A povím vám to.
- Doufejme. - Dobře.
- A uvidíme, co se stane. - Páni.
Začnu se napojovat.
Začnu sem přivádět lidi.
Tak jo.
Fajn.
Jo.
Ve vašem případě
chci mluvit o rodině z matčiny strany.
Tak se mi to jeví.
Vypadá to zajímavě.
Chtějí, abych mluvil o linii učitelů,
kteří zastupují několik generací.
Vidím konkrétně tři, znáte alespoň tři generace?
- Jo. - Super.
Vidím tady jednu dámu.
Napojuji se víc na matčinu rodinu, ne na otcovu.
Tím směrem to jde.
Ozývá se, je velmi naléhavá.
Chce, abych mluvil o vaší matce, která podle mě žije.
- Aby bylo jasno. - Jo.
Tak jo.
Mám zdůraznit její matku. Chtěla jste mluvit právě o ní?
- Jen se ujišťuji. - Neskutečné.
- Úžasný. - Ukázala mi zvláštní věc.
Působí to trochu vtipně.
Myslím, že žila plnohodnotný život.
Necítím tam trauma, nic předčasného.
Slyším vtip: „Vydrž, než mi bude 100.“
- Nedožila se jich. - „Udělám stovku!“
Podle mě se jich nedožila.
- Ale jen těsně. - Skoro.
Mám z toho pocit,
že zdůrazňuje několik věcí.
- Ukazuje mi Eiffelovku. - Je z Paříže!
- Neskutečný! - Je tam fotka.
Vidím fotku s ní před Eiffelovkou nebo…
Panebože, ano.
A cítím velký důraz.
- Vidím trojúhelníkový tvar. - Panebože.
- Dobře. - Z Paříže.
Je z Paříže.
- Super. - To je legrační.
Výborně.
Zmiňuje několik věcí ohledně jejích dcer.
- Měla víc než jednu dceru? - Dvě holky.
Cítím spojení se dvěma místy. Co se týče těch dcer,
tuším, že mi ukazuje jednu tady, a druhou tam.
- Východní a západní pobřeží. - Daleko od sebe.
- Zmiňují Floridu. - Tam je moje teta, její dcera.
Jasně. Jsem Tyler, tady. Teta, Florida, zvláštní.
Potom dává najevo, že zemřela, kdy chtěla.
Odkládala svůj odchod
a zemřela, když byla připravená.
Pokud rodinu napadlo, že to možná celé načasovala,
tak je to pravda.
Zahnala to, ať to bylo cokoliv, a čekala, až se s ní rozloučí moje děti.
Pak zemřela. Jo, počkala si.
- Hodně to zdůrazňuje. - Jo?
Chce, abyste to věděli. Věděla, že to tak bude.
- „Měla jsem konec pod kontrolou.“ - Ano, máte pravdu.
- To je úžasné. - Říkáte to naprosto přesně.
- Skvěle. Teď vám to vrátím. - Díky.
Teď se napojím…
- Dejte si… - Určitě?
- Jo, dobrou chuť. - Díky.
Teď změníme téma.
A půjdeme dál. Tohle je zajímavé.
- Trochu fouká! - Já vím.
Vypadám jako Beyoncé s větrem ve vlasech.
Takže…
Jo.
Promluvíme si o smrti té mladší osoby?
Cítím, že je pro vás traumatizující.
Je to někdo, kdo zemřel předčasně.
Nedosáhl ani středního věku. Opravdu předčasně.
Cítím z něj teď hodně úzkosti.
To často znamená, že o svém odchodu nechtějí moc mluvit
kvůli traumatizujícím okolnostem.
Došlo k nějakému nálezu,
objevu něčího těla po smrti.
Dotyčný nechce, aby to pro zúčastněné
bylo traumatizující.
- Jo. - Je to komplexní.
Týká se to situace, kdy najdeme někoho po jeho smrti.
- Byla to rozhodně předčasná smrt. - Jo.
Je pro mě těžké naladit se na takovou věc, protože…
To chápu.
Došlo k situaci,
kdy dotyčný neměl možnost se rozloučit, jak by sám chtěl.
Když se mi zjeví něco takového,
znamená to poslední rozloučení,
ke kterému nakonec nedošlo. Dává to smysl?
Jo, to je určitě můj kamarád Travis.
Jo.
Jeden z našich nejlepších kamarádů se mu celou noc snažil dovolat.
- Jo. - A neprobudil se.
Zřejmě měl problémy se srdcem.
A náš přítel ho našel v posteli.
- Aha. - A nemohl ho probudit.
Jo.
Nemám slov.
Vyjadřuje něco jako omluvu.
Není to moc jasné, ale on zdůrazňuje
pocit naprostého smíření.
Vyjadřuje se neobyčejně jasně.
- Neobyčejně jasně. - To se mi líbí.
Myslím, že před svou smrtí,
možná nebyl úplně ve stavu, kdy by se dokázal vyjadřovat jasně,
když to řeknu diplomaticky.
- Ano. - Teď dává najevo, že uvažuje jasně.
Asi jako: „Už jsem v pohodě.“
- Je tady. - Skvělý.
A o to je to tragičtější,
protože mi připadá,
že zemřel ve chvíli, kdy…
Začalo se mu dařit.
- A stálo ho to hodně úsilí. - Ano.
Ano. A na své cestě pomohl hodně lidem,
proto nás to všechny tak zasáhlo.
Dokázal ze všech vytáhnout to nejlepší.
To jsou výjimeční lidé.
To je úžasné.
- Dostalas zabrat. - Já vím.
- To nic. - Zlato.
Ale je mi dobře.
Teď to alespoň můžu vyřídit jeho rodině.
Má tři dcery.
Měly ho moc rády. Vlastně jako každý.
Travis mi pomohl vysvléct se ze staré kůže
a dozrát v člověka, jakým jsem měla být.
V době, kdy jsem to potřebovala, pro mě byl starší bratr.
Jasně.
Zatímco jsem si tady čmáral,
chtěl jsem mluvit s tebou.
Chtěl bych mluvit o tvé mámě.
A je to trochu komplikované.
Chci říct, že se se mnou spojila
a působí spokojeně.
Ale od svého odchodu si uvědomila,
co všechno mohla udělat jinak.
Věřím tomu, že každý žije tak, jak nejlíp umí.
Ale taky mám pocit, že se stávalo,
že někdy nedokázala nebo nechtěla přiznat chybu.
Nebo to, že mohla věci řešit jinak.
A teď z ní cítím
něco jako: „Teď to vidím a omlouvám se.“
Smířila se s tím, žes nikdy neobdržela omluvu.
To teda.
Chce ti ji předat teď, protože to za života nedokázala.
Ne úplně.
Ze své současné perspektivy to vidí.
Má pocit, že ve chvílích, kdy jsi nejvíc potřebovala matku,
ti nedokázala vždy vyjít vstříc.
Ne naplno.
Jako by teď vyjadřovala: „Teď už to vidím
a omlouvám se.“
A zároveň ti vyjadřuje velkou lásku.
Cítím, že si nejvíc ze všeho přeje,
aby se tenkrát neutopila v detailech.
A je pyšná na to, jak jsi vychovala své děti,
a nezopakovala její chyby.
To je nádhera.
A skrz to je přesvědčená, že jsi ta nejlepší dcera,
jakou si mohla přát.
Ale od své smrti si toho hodně uvědomila.
Proto je to krásné,
když se s námi lidé spojí.
Vidí co mohli udělat jinak. A ona se skutečně omlouvá.
- Děkuji. - Není vůbec zač.
- Panebože. - A tys dostala zabrat ještě víc.
- Dává všem zabrat. - Ale je to dobrý pocit.
To je dobře. Cílem je, aby se dostavila úleva.
- O to tady jde. - O smíření.
Měli jsme velmi zvláštní vztah.
Chovala ošklivě jenom ke mně.
Nikdy jsem nepochopila proč.
A když zemřela,
brečela jsem, protože jsem věděla, že omluva nepřijde.
A jsem teď otřesená.
Spousta lidí o tom netušila.
Bylo to skoro jako ve filmu Drahá maminko.
Jo.
- Život, který mi připravila… - Jo.
- Ale jsem ráda, že se cítí líp. - Ano.
Spolu s omluvou přijímá i odpovědnost, a to je důležité.
Je to úplný šok, mám totiž v autě její náhrdelník,
ale nepřinesla jsem ho, protože jsem si nebyla jistá,
jestli se s ní chci spojit.
- Jo. - Ona to potřebovala.
Asi to bylo potřeba, a to je v pořádku.
Ty jsi dar. Vždycky jsi byl.
Ty jsi byla dar pro mě.
Na střední jsem měl hrozně těžké období.
Musel jsem odejít.
Díky tobě jsem se z toho prostředí dokázal dostat.
Ale střední škola pro mě byla hrozně toxická.
A upřímně řečeno, v jednu dobu jsem zvažoval,
že bych svůj život ukončil.
Necítil jsem žádnou podporu.
A cítil jsem…
Dospívající všechno prožívají víc.
A nebýt tebe, asi bych tu dnes nebyl.
To myslím upřímně.
Dala jsi mi podporu, vyjadřovala jsi mi lásku.
Byla jsi pro mě mnohem víc než učitelka.
Roky na střední byly hrozně těžké.
Pronásledovali a šikanovali mě. Byl jsem médium, ale i gay.
Taky jsem byl jedináček a moc jsem nezapadal.
Ve škole jsem se setkával s různými reakcemi
a bylo to strašně náročné období.
Podepsalo se to na mém duševním zdraví.
Školy jsem se děsil.
Všem vyprávím o tobě a o tom, jak může učitel
někomu změnit a dokonce zachránit život,
a tys o tom ani netušila. Měla bys vědět,
že nebýt tebe,
dnes bych tady neseděl.
Podala jsi mi ruku, když jsem to potřeboval.
Děkuju ti.
Já snad zalezu do auta brečet.
- Chápu. - Díky. Nádhera.
Moc rád jsem vás všechny poznal.
- A díky za dnešek. - Tak jo.
Bylo to výjimečné.
- Tak jo. - Děkujeme.
- Dík, mějte se. - Nashle!
Ahoj!
- To bylo neskutečný. - To mi povídej.
Kdo by to byl řekl?
Je tak milý.
- To bylo šílený! - Je to zlatíčko.
- Chci zavolat mámě. - Jasně.
- Nevydržím to. - Šílený.
Říkám si, komu všemu musím zavolat.
- Travisova rodina bude… - Šílený, co?
Budou úplně hotoví.
Tyler to rozhodně nemohl vědět.
- Pojď sem. - Tak jo.
- Moc děkuju. - Jasně.
ÚDOLÍ SANTA CLARITA V KALIFORNII
- Ještě není hotová. - Já vím, Tylere.
Dělám to déle, než jsi naživu.
No dobře.
Umíš snad smažit slaninu?
Umí vařit vejce.
Lituju, že jsem ho to nenaučila.
- To je fuk. - Ale měla jsem.
Chtěla jsem být dobrá máma.
- Místo abych ho naučila… - Připoutala sis mě k sobě.
Zahřívala jsem mu kalhoty v sušičce,
když byl na základní škole,
aby je měl ráno před odchodem teplé.
Ne!
Je Theresa pozemský duchovní průvodce?
O tom nic nevím. Ať si to dá do životopisu.
Když je toho na mě moc a potřebuju se uklidnit, jdu za někým.
Třeba za mámou. Někdy mi leze na nervy, ale je skvělá.
Vyrazte nejpozději v 9:15.
Fajn, pospíším si.
- Super účes, to sis dělal sám? - Mám tvoje geny.
Mám ti je navlhčit?
- Nebo to uděláš sám? - Ne, myslel jsem…
Kdo tě uklidní, když ti leze na nervy?
Když mi máma leze na nervy,
uklidní mě nejspíš Clint.
Pěkná batika.
- Vypadá dobře. Potím se. - To jo.
Furt se potím.
Spodky mi vyjely úplně nahoru.
Vydaly se na výlet.
Cesta je cíl, ne? Ta koupelna je nechutná.
Je autentická, ne?
Pak mi leze na nervy on. Tak trávím čas o samotě.
Ne, mám Nanci.
Ty jsi talent. Díky, Nanci.
Pak mě naštve ona a kadí na schodech.
Takže se vrátím ke Clintovi. Je to trojúhelník.
- Tady… - Ano.
Máme jet na Sunset Boulevard.
Taky tam jedeme.
- Mám trochu… - Pojedeme…
Mám spoustu donášek. Moc toho necítím.
Aha, už chápu. Říkala jsem si: „Cože?
- Už něco cítíš?“ - Už se chytáš?
Ahoj!
Máte tady donášku. Dnes tam je i něco navíc.
- Moc vám děkuju. - Není vůbec zač.
S projektem Angel Food spolupracuju asi čtyři nebo pět let.
Jak se vede?
Mám radost!
Skvěle. Dnes tu máte tři tašky.
Myslím, že můj život definují chvíle, kdy pomáhám druhým lidem.
Pomáhám hlavně seancemi,
ale když to jde i jinak, je to příjemné.
Díky, že jste přišli, a díky za vaši práci.
Ale samozřejmě.
Tylere!
- Jak se máš, Brade? - Dobře.
- Rád tě vidím. - Jak dneska šly donášky?
- Úžasně, udělal jsem to rád. - Skvěle.
- Chtěl jsem s tebou mluvit. - O čem?
- Těšilo mě. - Mě taky.
Nechci tě tady přepadat.
- Tvoje máma. - Jo.
Nepromluvíme si o tom?
- Ano. - Cítíš se na to?
- Ano. - Tak jo.
Když jdu na seanci, pomáhá mi, když o tom ten dotyčný ví předem.
Když je to překvapení, může to člověka snadno přemoct.
Takže se vám uzavře.
Proto to obvykle nedělám.
Nenapojuju se na nic netušící lidi v supermarketu.
Nevíte, v jakém jsou rozpoložení. Ale teď se zdálo,
že to opravdu potřebuje.
Tak uděláme seanci.
- Skvěle. O nic nejde. - Dobře.
Nic se neděje, ale musel jsem zmínit matku.
Něco mi říkalo, že mám mluvit o dětech
a o tom, že na ně někdo dohlíží.
To je důležité.
Viděl jsem malého kluka.
Je to něco, co nám chce říct.
Objímá ho.
Nedostala příležitost ho poznat tak,
jak by chtěla,
ale ví o něm a ukazuje mi
symboly objímání a lásky.
Vyjadřuje hrdost na to, jak se s tím vyrovnáváš
a jak sis našel vlastní domov a rodinu.
Je to zajímavé, musím zdůraznit,
jak je na tebe pyšná,
ale také na tvého partnera. Jsi ženatý?
Ano.
Dobře, chce ho považovat za svého syna.
Měl bys vědět,
že ho přijímá.
A považuje vás za svoji rodinu.
Nevím jak… vidím rodinu, toho chlapce,
ale je to pocit přijetí
a vědomí, že bude žít v příbězích, co mu budeš vyprávět.
- Jo, to je… - Její památka zůstane živá.
- Ano. Děkuju za to. - Jasně.
- Moje máma… - Samozřejmě.
Když jsme se s manželem chystali adoptovat našeho syna,
když jsem o tom začal mluvit,
řekla: „Bradley, nechci o tom mluvit. Proč to děláš?
Nestačí snad, že jsi gay?“
- Kvůli tomu, že jsem chtěl syna. - Jo.
- Potom najednou zemřela. - Ano.
A teď je mu 13 let.
- Takže ho bere na vědomí… - A přijímá.
- A přijímá ho… - Ano.
Poslední dobou Gabriel chce vyprávět různé příběhy.
A tak jsem mu vyprávěl
o svojí energické, krásné, okázalé mámě.
Takže si toho moc vážím, Tylere.
Tohle je od ní.
Chci, abys to věděl. Je hrdá na tebe
a na to, jak jsi to zvládl. Věřím, že lidé po smrti zrají.
Vidí věci jinak.
Je pyšná na rodinu, kterou sis vybudoval.
Díky. Taky jsem pyšný.
Dobře. Máš na co.
Máma se nikdy plně nesmířila s tím, že jsem gay.
- Chápu. - Snažila se.
Myslela to dobře.
- Snažila se. - Jo.
Když byla s mým manželem krátce před svou smrtí,
mluvila s ním a opravdu se snažila.
Ale mít její souhlas pro mě vždycky moc znamenalo.
A teď po letech se dozvídám,
že je tady a že se dívá,
že je hrdá na naši rodinu.
Přesně tak. Je to krásné.
- Moc to pro mě znamená. - Jsem moc rád.
Nečekal jsem, že budu mít seanci.
Tyler má obrovský dar
a setkání s ním a jeho laskavostí a vřelostí
je uzdravující. Cítím se jako vyléčený.
- Měj se, díky. - Ahoj.
ÚDOLÍ SANTA CLARITA V KALIFORNII
Potřebujeme misku, přineseš ji?
Hned to bude.
To je 8x8? Jo.
Vždycky si uvědomím, jak mám zarostlej krk.
Podívej. Řekni mi, mám zarostlej krk?
- Je to hrozný? - Ani ne.
- Ani ne? - Mohlo by to být horší.
- Čtvrt hrnku vody. - Zvládneš to?
Čtvrt? Co to znamená?
Čtvrtina šálku. To bude tohle.
Setřelo se to. Tady je čtvrtina.
Přelil jsem.
Přesně čtvrtina. Nevím, jak ty…
Počkej, není.
- Je to půlka. - Polovina. Ještě že jsi…
- Vaření je fakt náročný. - Rozklepneš vejce?
Jasně. Kam?
Kurva. Tak pojď, kuřátko.
- Co ty slepice jedly? Je to natvrdo? - Chceš pomoct?
- Takhle to nerozklepneš. - Tak ukaž.
Tohle zvládnu.
Co se stane, když brownies spálíš?
Dostaneme za ně michelinskou hvězdu,
ale tu pro pneumatiky.
Zbývá 45 vteřin?
- Minut. - Aha.
Budeme si 45 minut civět do očí.
- A pak si řekneme svoje pocity. - Čtyřicet minut.
- Páry někdy… - Chtějí po tobě seanci.
Dá se to tak říct.
ATLANTA, GEORGIE
- Haló? - Zdravím.
Ahoj.
Poslala jsi mi to prohlášení?
- Ano. Poslala jsem ho. - Píše se tam „možný zločinec“.
Ano, jednou už byl zatčen.
- Dobrý den. - Dobrý den.
- Mám se na vás dívat? - Ano, prosím.
Jmenuju se Robin Martinelliová. Vlastním detektivní agenturu
a jsem soukromý detektiv v Georgii a Alabamě.
Dělám trestní a občanskoprávní případy.
Opatrovnictví dětí, podvádějící manžele, pohřešované lidi, vraždy,
sexuální zločiny.
Nezaplatil účty, má zadržovací právo.
- Ještě ti zavolám. - Tak jo.
Dobře, pa.
- Dobrý den, já jsem Tyler. - Těší mě.
- Heather. - Robin Martinelliová.
- Tyler. - Těší mě.
Tyler k nám dnes přišel, aby mi pomohl
najít další vodítka
a aby mi řekl svůj pohled na dva případy.
Chtěla jsem jen říct,
že když jsem vás viděla v televizi s celebritami,
zadoufala jsem jako soukromý detektiv,
že byste nám se svým elánem a energií
mohl pomoci ve dvou případech,
nových a odložených. Moc by nám to pomohlo.
Rozhodně. Moc rád vám pomůžu.
Ale nemám kontrolu nad tím, co se mi ukáže.
Dostavují se silné pocity
a já se jimi nechávám vést.
- Jistě. - Ano.
Ale někdy mi pomohou předměty.
Mohou identifikovat spojitost.
Jestli žádné nemáte, nevadí.
Nemám žádné předměty.
Mám jejich složky.
Chápu.
U obou případů jsme se zasekli.
Jeden je starší případ a druhý novější.
Nemusíte říkat žádné podrobnosti,
ale řeší se alespoň v jednom případu,
zda je někdo mrtvý, nebo živý?
Ano.
- Je to jeden z těch dvou? - Ano.
Dobře. Začnu si čmárat.
To nám ukáže,
kudy jít. Máme dva případy.
- Ano. - Jeden starší.
Jeden novější.
Zkusím je oddělit,
ale uvidíme.
Dejte mi chvilku.
U toho nového
se mi duch oné osoby neozývá.
Cítím tam ženu, ale nepoznám z toho,
jestli je po smrti. To říkám upřímně.
- Mohla by být. - Nemyslíme si to.
Chápu.
Ještě chvíli počkám.
Číst spis není totéž
jako číst někoho, kdo přišel o blízkou osobu.
Jako médium hovořím s mrtvými.
Pokud není mrtvý, musím využít jinou schopnost zvanou
zobrazení na dálku.
Je to jenom intuice, ale mám pocit,
že dotyčná osoba měla strach promluvit.
Zobrazení na dálku je způsob, jak získat intuitivní dojmy
ohledně nějaké situace, lokality nebo osoby.
Je to založené na mentálních schopnostech
spojovaných s jasnovidectvím.
Výsledkem jsou mentální obrazy, které se vztahují k něčemu,
co skutečně existuje.
Cítím, že je u tohoto případu
zdůrazněná jakási absence pozornosti.
Mohlo se jednat o menšinu bez řádného zastoupení
nebo se nevěnovala pozornost tomu,
že je dotyčný pohřešován.
V tom novějším případu rozhodně cítím problém s tím, že někdo někoho
nedostatečně vnímá.
Týká se nový případ příslušníka menšiny?
Chápu. Zajímavé.
Chce, abych se zmínil o přezdívkách
nebo změněných jménech, které zná i někdo jiný.
Nevím, jestli to má nějaký význam
z hlediska vyšetřování
nebo jestli je to obyčejná přezdívka, ale je to důležité.
Víte o nějakých přezdívkách?
- Ano. - To hraje velkou roli.
- Dobře. - Velkou.
Je to důležité vodítko, má totiž velmi neobvyklé jméno.
Jinak bych ji musela začít hledat jiným způsobem.
Existuje nějaká situace
kdy se zkoumal její telefon nebo prohlížeč?
Víme o tom, ale výsledky nemáme v ruce.
Chápu. Existuje digitální stopa,
která by nám naznačila, co se jí stalo.
Třeba jako poslední smsky.
Má velkou digitální stopu.
- Má toho hodně. - Ano.
A byla zřejmě zdokumentovaná.
Chci zdůraznit, že dotyčná se potýkala
s duševními potížemi.
Neznamená to, že musela mít diagnózu,
a nemusí to být zřetelné.
Je to trochu ošidné,
protože se mi zdá, že dotyčná osoba
nebyla v dobrém duševním stavu.
- Ale šla na psychiatrii. - Opravdu? Dobře.
Ano, šla.
Byla diagnostikována už dříve, nebo to bylo poprvé?
Ne, právě ji pustili.
Dobře. Ale myslím, že nejde jen o psychiatrické potíže.
Spíš jako by někoho dohnala jeho minulost.
Zvláštní také je, že z ní cítím,
jako by nebyla sama.
Není to ten případ, kdy se někdo ztratí v lese a umře.
Nic takového.
- Nevěřím svým uším. - Jo.
Víte, co jste řekl?
Že nemáte pocit, že by odešla do lesa.
- Ano. - A zemřela.
Protože přesně o to se pokusila.
Aha. Chápu.
Ale nešla.
A víme proč?
Ano.
- Tak jsme na správné cestě. - Ano, jsme.
Zakryla si věci blátem.
Napíšu tady něco,
co nechci říct na kameru, ale dám vám to přečíst,
abyste to zvážila.
- Moment. - Jistě.
Pozor.
Dám vám to.
To je ten nový případ.
Neukazujte to na kameru, ať to nevidí.
- Teď ne? - Ale klidně se podívejte.
Jen ať to nevidí kamera.
Chci zachovat právo na soukromí oné osoby.
- To je naprosto přesné. - Fajn.
Ale…
Já…
To už víme, takže…
- Víte? - Každá hodina se počítá.
Dobře. Mám tušení, že s tím něco souvisí.
Ve smyslu toho, co se jí stalo.
Jasně.
TYLER POŽÁDAL, ABY TENTO HOVOR DÁLE NEBYL NAHRÁVÁN
VZHLEDEM K DŮVĚRNÉ POVAZE ODHALENÝCH INFORMACÍ.
- Myslím, že má naději. - To já taky.
Teď se můžeme přepnout na ten starší případ.
Dobře.
Máme tělo. Dobře.
Dotyčný chce, abych mluvil o tom,
kdo měl na starosti vyšetřování.
Mám pocit,
že došlo k zanedbání nebo špatnému odhadu.
Je to velmi spletité,
ale cítím, že v příslušné době se mělo udělat víc než se udělalo.
Mám z toho trochu divný pocit.
- Máte naprostou pravdu. - Dobře.
Tohle je zajímavé.
Tenhle pocit můžu popsat jedině jako…
Začínám se potit, to je dobré znamení. Jen si to sundám.
Napojení se projevuje i fyzicky.
Fajn.
Když se takhle napojím,
trochu špatně se mi dýchá.
Cítím to zvláštním způsobem někde v krku.
Mám pocit, že lapám po dechu,
z toho spojení je mi na zvracení.
Sakra.
Kde ho našli? Někde v místě, kde to znal?
- Ano. Velmi dobře. - Ano, to jsem…
Šel domů.
V podobných případech, kdy se vyčerpají všechny možnosti,
někdy stačí jediný detail,
který jsme neměli a který nás ohromně posune.
Máme místo činu, které by vám mohlo pomoct.
Jistě.
Na místě činu už jsem byl,
ale tentokrát víme, že existuje tělo,
jen neznáme okolnosti jeho smrti.
Naprosto výjimečně se stává, aby mě během práce,
kdy se snažím vycítit, co se přesně stalo, doprovázel detektiv.
Je to pro mě úplně nová zkušenost.
Tohle je místo činu.
Tady má asi pomníček.
Cítíte tady něco?
Jo.
Je to jako vlna.
Překlad titulků: Iva Krombholzová