Mi-am imaginat de atâtea ori.
Cum, printre toate celelalte întrebări
care sigur ți-au trecut prin cap, era și:
„Ce se va întâmpla cu câinele?”
E acolo, sus, pe deal,
între cele două poduri,
silueta pe fundalul cerului limpede.
Inventezi.
În niciun caz nu inventez.
„Limpede” e un cuvânt de-al tal.
Ei, bine, da, „limpede” e inventat.
Dar nu l-am inventat eu. Alt tip l-a inventat.
„Limpede.”
Chiar s-a întâmplat. Stai așa.
Voilà!
Apăruse ca prin magie.
Ca unul dintre câinii uriași ai lui Andersen.
– Și fără zgardă. – Da.
– Fără medalion. – Nimic.
Stai. Hans Christian...
Știi povestea. Un soldat fură o brichetă magică.
O deschide.
Și apar trei câini uriași
care îndeplinesc orice dorință.
Walter, povestea aia e o fantezie despre viol.
– Nu, nu, nu. Hai, serios. – Soldatul libidinos e obsedat
de fiica regelui, așa că trimite câinii să o răpească.
Ca răzbunare.
E un comentariu social danez.
Ca să poată face sex cu ea în timp ce doarme.
Ei bine, e specific danez.
Bine. S-ar putea să ai dreptate.
– Mulțumesc. Cert e că câinele a apărut ca prin magie.
Și ce părere are Barbara despre câinele magic
care a apărut brusc de nicăieri?
Barbara a fost mult mai înțelegătoare când fiica mea adultă
a apărut brusc de nicăieri.
Cum e fiica ta?
E spectaculoasă.
Lucrează acum cu Iris
– la „Scrisorile”. – Și cum merge?
E bine să ai un partener. Da.
Încă un scriitor în familie?
Mulțumesc.
Recunoști vocea asta?
Nu.
Sunt Walter.
Unde ești?
Am găsit computerul ăla vechi, dar nu pot să-l pornesc
sau să-i dau un brânci sau ce-i faci tu ca să meargă.
Și piticul ăla enervant de la IT e complet inutil.
Te rog, sună-mă.
Recunoști vocea asta?
Nu.
Sunt Walter.
Unde ești?
Am găsit...
Îți plăcea să le spui studenților tăi:
„Feriți-vă de detaliile inevitabile.
Fiți atenți la anticipare.
Acceptați dezordinea.”
Totuși, multe dintre povestirile pe care le citesc la ateliere
încep, inevitabil, cu cineva care se trezește dimineața.
Mult mai rar începe o poveste
cu cineva care merge la culcare.
Desigur, oamenii reali se comportă
mult mai imprevizibil decât personajele din povești.
Ăsta e unul dintre primele lucruri pe care m-ai învățat ca scriitor.
Și, în mod ciudat,
unul dintre ultimele lucruri despre care am vorbit
cât timp erai încă în viață.
Și peste seceră aplecat;
Ascultam, tăcut și nemișcat;
Și cum dealul îl urcam,
Muzica în inimă o păstram,
Mult timp după ce nu se mai auzea.
Sunt varză, scuzați-mă.
M-am gândit să citesc câteva cuvinte scrise de Walter.
A scris asta în 2010.
E și pasajul pe care l-am ales să deschidă viitoarea mea carte
despre timpul petrecut împreună.
Alo? Alo?
Bună ziua.
Studenții și colegii soțului meu
au însemnat pentru el...
...la fel de mult ca scrisul.
Ei bine, aproape la fel de mult.
Voi erați comunitatea de prieteni,
scriitori, cititori și uneori chiar critici,
care l-ați provocat și împins mai departe.
Și l-ați iubit în atâtea feluri diferite.
Scuzați-mă.
– N-aveam idee că o să vii. – N-aveam de gând să vin.
Dar apoi m-am gândit: împăcare.
Doamne, Iris, aproape 20 de ani.
Cum s-a întâmplat asta?
Întotdeauna mi-am imaginat că mă întorc.
Mă bucur mult să te văd.
Soția numărul doi e o piesă, nu?
Nu știi nici jumătate din poveste.
Stoarce la maxim rolul de văduvă îndurerată.
Adică, pentru o numărul doi.
Google zice că noi suntem „soții divorțate supraviețuitoare”.
Doar una poate fi văduvă.
– Te simți înșelată? – Mă simt ușurată.
Scuzați-mă.
– Mulțumesc. – Mulțumesc.
Pentru...
el.
Pentru el.
Doamne, ce ticălos.
Dar tu? Tu cum mai ești? Cum merge scrisul?
Am citit „Numărătoarea”. Superbă.
– Serios? – Serios.
– La ce lucrezi acum? – Nu lucrez.
Ei, lucram.
Începusem un roman acum vreo doi ani, dar...
Cel mai nasol blocaj creativ din viața mea.
Poate pentru că l-am numit Blocul de Est.
– Aoleu. – Hei.
Hei. Te căutam
– de când am intrat. – Doamne. Da.
Am întârziat.
Mă simt ca un intrus.
Sau ca și cum urmează să se întâmple ceva rău.
N-a avut deja loc ceva rău?
Scuze. Eu... Eu sunt Elaine.
– Soția numărul unu. – Elaine. Da. Corect.
Iris mi-a povestit atât de multe despre tine. Salut.
– Salut. – Da.
– Val. Val, Elaine. – Hei.
– Ea e fiica lui Walter. – Bună.
Fiica lui...
Walter.
„Fiică” fiică?
Fiică vitregă? Fiica văduvei?
– Ce? – Salut, Val.
– Barbara. – Tu trebuie să fii Elaine.
– A fost o comemorare frumoasă. – Mulțumesc.
Chiar apreciez că m-ai inclus.
Iris, trebuie să vorbesc cu tine despre ceva.
Speram că ai putea trece pe la mine.
Poate la începutul săptămânii?
– Da. – Scuzați-mă, doamnelor.
Salut, Iris. Da.
Ai pierdut jumătate din poezia mea.
Da. E ok.
Sanderson vrea să vorbească cu tine.
Mulțumesc, Jerry. Și eu revin la muncă
– miercuri, deci... – Bine.
– Te sun eu. Da. – Mulțumesc.
Sună-mă.
Ar fi trebuit să mă prezint mai devreme.
Nu, n-ar fi ajutat. Crede-mă.
Ce crezi că vrea Barbara să-ți spună?
N-am nici cea mai mică idee.
Plimbându-se cu Samuel Beckett
într-o frumoasă dimineață de primăvară, un prieten l-a întrebat:
„Nu te face o zi ca asta să fii fericit că trăiești?”
Beckett a răspuns...
„N-aș merge chiar atât de departe.”
Și încă una de la eroul tău, Beckett:
„Ziua în care voi muri va fi ca oricare alta,
doar că mai scurtă.”
Ne-ai făcut să râdem cu replica:
„Cu cât sunt mai mulți oameni sinucigași,
cu atât sunt mai puțini oameni sinucigași.”
Hola, doamna Iris.
– A venit vremea? – Da.
Moș Crăciun vine în oraș.
Am citit că aproape toți cei
care încearcă să se sinucidă și supraviețuiesc
regretă că au încercat.
Ca cei care sar și spun că, în momentul în care s-au desprins de sol,
și-au dat seama că nu voiau cu adevărat să moară.
Mă întreb în privința ta.
Cum te-ai fi putut simți.
Gândul ăsta nu mă lasă să dorm noaptea.
Mancini conducea un Buick
care apăruse de nicăieri.
Nimeni nu punea întrebări.
Au făcut chetă pentru benzină,
și trei ore mai târziu,
erau la Blue Horizon
să-l vadă pe George Benton,
maestrul stilului Philly Shell,
ferindu-se, blocând și evitând lovituri
într-o demonstrație de sublim.
„Fă-i să rateze și fă-i să plătească.”
Poate că Sid era pervers,
dar îi plăcea mai mult să-i facă să rateze
decât să-i facă să plătească.
Ăsta era idealul lui, în ring și în afara lui.
În ring era mai ușor.
În afară, chiar și cei care erau intangibili,
binecuvântați cu clarviziune
sau cu un geniu inexplicabil,
erau distruși.
Afară, viața era haotică și lipsită de artă.
Și luai trei lovituri ca să dai una.”
„Ascuțimea trădării tăia ca un cuțit.
Nu mai era loc de îndoială.
Era fostul ei.”
E bine. Mai bun decât era.
Îmi place finalul.
Dar... Jane tot nu pare
un personaj dintr-o poveste.
E mai degrabă o persoană reală.
Nu ca genul de personaje despre care scrii tu.
- Nu, doar ziceam... - Fără fantome cu aripi
– sau decapitări ritualice. – Nu înțeleg
de ce ai scrie despre cineva complet banal.
Adică, cu tot ce se întâmplă în lume.
– În lume? Serios? – Doar ofeream
– o părere sinceră. – Carter, ce vrei să spui prin „banal”?
Adică, ca aspect și restul.
Cunosc o grămadă de Jane.
Tot ce-am auzit a fost că are părul roșcat, ochi verzi.
Am mai multe detalii pe permisul de conducere.
Poate voiai să spui o femeie normală.
Fata cealaltă e înaltă?
Nu știu de ce îi lăsăm să-și critice lucrările între ei.
Orbi conducând orbi.
Spre un drum înfundat.
Îmi pare rău pentru Walter.
Uau, simpatie pură.
Condoleanțe aruncate din mers.
– Hei. – Hei.
– Cum merge? – Bine. Tu?
Da. Ok.
Pregătește-te.
– Doamne, ce dinozaur. – Da.
Dar toate emailurile lui ar trebui să fie acolo până în 2007.
– Și tipul tău... – Rico.
...ar trebui să poată spargă parola.
Da, o va face. A zis că se ocupă diseară.
Ok. Atunci mâine?
– Da. Vin pe la voi. – Super. Ai grijă.
– N-avem rezervă. – Am înțeles.
E prețios.
Și vom face backup, deci...
Hei. Tu cum ești?
Nu știu. Tu?
Știi tu.
Încă n-am plâns.
Ei bine, fiecare simte în felul lui.
Dar parcă e greșit. Ca și cum lipsește ceva.
Am plâns când mi s-a spart ecranul la telefon.
Ce voia Barbara?
Nu știu. Merg acum la ea.
Crezi că e despre mine?
De ce ar fi despre tine?
E o întrebare retorică?
Pa.
Vreau să-ți spun că, oricât aș dormi,
sunt epuizată.
Simt că pierd controlul.
Ca și cum altcineva mi-ar scrie povestea vieții.
Mulțumesc mult că ai venit.
Ceai Earl Grey?
– Sper că e în regulă. – Da.
Așadar, spune-mi. Cum ești?
Cum merge cu cartea?
Tu și Val vă înțelegeți?
Da. Ea e... E grozavă. Ea...
Ei bine, ne mișcăm puțin cam lent,
dar, știi tu, încercăm să ne descurcăm.
Și a găsit pe cineva...
A găsit un tip care
ajută cu recuperarea emailurilor
de pe calculatorul lui vechi de o mie de ani.
Doamne, da. Laptopul ăla antic.
Ai vorbit cu Jerry despre posibilitatea să aduceți un alt editor?
De ce întrebi? Ți-a spus ceva?
Nu. Sau da. Doar că, așa cum ziceai, lucrurile merg cam încet.
Deci despre asta voiai să vorbim?
Nu. Bineînțeles că nu.
Nu mă pricep la publicat.
Asta e între tine și Jerry, să terminați cum e mai bine cartea.
Cred că știi cât de mult a apreciat Walter
faptul că ți-ai luat timp din scrisul tău ca să-i editezi corespondența.
Cred că a fost o greșeală
că Walter s-a lăsat de predat.
Îi plăcea mult.
Dar toată povestea aia cu „abaterile”, l-a descurajat.
Desigur, după ce s-a oprit, i-a fost dor.
Lasă-mă să...
Având în vedere cum stau lucrurile acum,
cred că majoritatea scriitorilor din lume
se întreabă care mai e locul lor?
Ei bine... probabil te întrebi de ce te-am chemat aici.
E vorba despre câine.
Voiam să te întreb dacă poți să-l iei tu.
– Apollo? Câinele ăla? – Da.
Nu.
Nu. Eu... eu... nu pot.
Nu sunt permise animale în clădirea mea.
– Ești sigură? – Da, sunt sigură.
Da.
– N-ar putea rămâne aici? – Nu, nu, nu.
Asta încerc să spun. Are nevoie de un nou cămin.
– Un nou cămin? – Se simte mizerabil aici.
Săracul nici mănâncă.
Și stătea la ușă zi și noapte, așteptând.
De fiecare dată când reușeam să mă adun un pic,
mă uitam la el acolo și apoi...
mă prăbușeam din nou.
Dar Val?
Iris...
Alt membru al familiei?
Sunt la capătul puterilor.
Toate adăposturile au liste de așteptare interminabile.
Nu poate să-și petreacă restul vieții într-un padoc.
– L-ai... L-ai dus la un padoc? – Ce altceva puteam să fac?
El nu înțelege că tati nu se mai întoarce acasă.
Cum...
Cum să explici moartea unui câine?
Dar dacă l-ai lua doar pentru o perioadă?
Chiar și asta ar ajuta enorm.
Ai să vezi, e foarte ascultător.
Știe toate comenzile. Nu latră.
Nu distruge lucruri. Nu face în casă.
Și știe să nu se urce pe pat.
Da, sunt sigură că toate astea sunt adevărate.
Știu că cer mult.
Dar trebuie să-ți spun că, de fapt,
asta e ce voia Walter.
Tu erai planul lui de rezervă.
Planul lui de ce?
Nu-mi plac câinii.
Și el știa asta.
L-am implorat să nu-l păstreze, dar era hotărât.
Și în mijlocul celei mai urâte certuri
pe care am avut-o vreodată, mi-a spus că,
dacă lucrurile merg prost,
câinele o să ajungă să locuiască la tine.
– De ce ar zice asta? – Locuiești singură, n-ai copii sau partener.
Și iubești animalele.
Iubesc animalele, Barbara.
Da, iubesc animalele.
Iubesc pisicile. Nu iubesc... Nu... Nu...
Apollo? El e...
Plan de rezervă? De ce... De ce ar zice asta
fără să-mi spună nimic?
N-aș inventa așa ceva.
Ai fost cea mai bună prietenă al lui.
Doamne.
Hei.
Hai.
Apollo.
Hai odată.
Îmi pare rău.
Pe aici. Hai. Aici.
Hai.
Doamne.
Bine. Hai să încercăm din nou.
Merg eu prima. Tu după mine.
Hei.
Hai. Intrăm.
Intrăm. Hai.
Hai. Să mergem.
Apollo.
Bine. La naiba.
Scuzați-mă.
Mergeți sus?
– După dumneavoastră. – Ok. Mulțumesc.
Asta e.
Încă un pic.
Bine. Așteaptă un pic, amice.
Da. Aici... Aici e.
Aici locuiesc eu.
Apollo.
Nu. Nu. Jos de pe pat. Jos.
Jos.
Ce mincinoasă.
Ești acasă?
O, la naiba. Ai un ponei în pat.
Un ponei foarte trist.
Era al lui Walter.
Da, îmi amintesc. Credeam că ești iubitoare de pisici.
E doar temporar.
Apollo, Marjorie.
Apollo.
Sunt un pic alergică.
Mult noroc, draga mea.
Sunt acasă dacă ai nevoie de ceva.
Da, mulțumesc. Sună-mă.
Hai, cățelușule.
Hai. Trebuie să-ți fie foame, nu?
Uite aici.
Bine.
E chiar acolo.
Ați sunat la linia de urgență Tri-state Great Dane Rescue.
Vă rugăm...
Ce vrei?
Vrei muzică?
Bine. Să vedem.
Preferata lui tata.
O să-ți placă.
Poate?
Poate nu.
Hai, ăsta e patul meu.
Serios?
Bine.
Bine. Tu stai acolo.
– Hei. Poți să...? – Da. Scuze. Scuze.
Hai, Rocco.
Da.
Hai. Intrăm în parc.
Bună ziua, doamna Iris.
– Hei, Hektor. Ce faci? – Bine. Bine.
– Am auzit de un câine. – Da.
Câinele ăsta are... Stăpânul lui...
Stăpânul a murit destul de brusc.
– Vai, ce trist. – Da.
Dar câinii nu sunt permiși.
– E doar până găsesc... – Nu. Nici măcar temporar.
Dar nu mai e nimeni altcineva.
Îmi pare rău, doamna Iris. Fără câini.
Bine. Uite. Asta cum e?
Pa.
Fiecare are propriul mod de a procesa critica.
Da, ei bine, al ei e clar: „Lasă-mă în pace, dobitocule.”
Ai găsit ceva util în ce spunea Jenna?
Te referi la personaje feminine?
Adică, îmi place că scrii ficțiune speculativă.
Scriu o grămadă de personaje feminine.
Tot timpul.
Trebuie să șterg tot înainte să citesc în clasă.
Atelierul tău e plin de fete, dacă n-ai observat.
Și e cu... gen, știi tu,
sex și chestii.
M-ar crucifica.
Dar ți-l ție dau să-l citești.
Da, dar, ne apropiem de finalul semestrului, deci...
Va fi cel mai bun material al meu.
Destul de intens, dar super romantic.
Mai puțin porno decât, gen, Game of Thrones, sau ce-o fi.
– Intră. – Scuze.
Nu, nu. Tocmai terminam.
Ce zici de o gustare înainte de film?
– Ăla e un Great Dane? – Ce? Carter...
Adopți un Great Dane?
– Nu. – Sunt regele câinilor.
Are loc o întâlnire a câinilor în Central Park în fiecare duminică.
Merg uneori doar ca să privesc.
– Îți iei un câine? – Nu, nu-mi iau.
Ei bine, ai adora un Dane.
Mulțumesc de pont.
– Ce-a fost asta? – Te rog, hai să uităm.
Mâncăm ceva?
Blossom, îmi pare rău.
Trebuie să ajung acasă.
Cred că i-a fost dor de tine.
Ce...?
Câine rău!
Rău, rău câine!
Câine obraznic!
La naiba.
Mulțumesc.
Exact asta a crezut și Walter despre „Blocul de Est”.
Minunat.
Hai, trebuie să mănânci la un moment dat.
Poate ți-ai stricat pofta cu pernele mele.
Și cu blocajul meu creativ.
– Alo? – Yo! Sunt eu.
Fir-ar.
Hai sus.
E vina ta.
– Hei. – Hei.
– Ai uitat. – Nu.
Doamne. Ăsta?
Da.
Salut, frățioare.
Deci despre asta voia Barbara să vorbească cu tine?
Da.
Ai voie cu el aici?
E doar până găsesc pe altcineva.
Și după, îl dai altcuiva?
Abia a ajuns aici.
Săracul.
Mi-a acaparat patul.
Și nici măcar nu se uită la mine. Vezi?
Și cine a zis că muzica îmblânzește bestia sălbatică...
– „Sânul sălbatic”. – Ce?
E „muzica liniștește sânul sălbatic”.
Ei bine, vezi? Nu-i de mirare.
Sânul tău are nevoie de liniște?
Pun pariu că da.
E un moment prost?
– Chiar ai uitat? – Nu.
Bine, da.
Am crezut că o să-l facem după chestia cu barca.
Nu, am zis că Rico o face imediat,
și tu ai zis „diseară”.
Și oricum, nu mă duc cu barca.
Ei bine, cred că nu te-am crezut.
Ei bine, ar fi trebuit.
Poate că ți-ar fi prins bine.
Pentru ce? Pentru sentimentele mele?
Uneori genul ăsta de ritualuri pot fi...
Nu e vorba de sentimentele mele. E doar că,
pur și simplu nu e genul meu.
E genul lor.
Oamenii lui Walter.
Și oricum, ei nu mă vor acolo.
Nu, cred că toată lumea chiar speră să te vadă.
Crede-mă, nu vor.
Le reamintesc lucruri despre el pe care și-ar dori să le uite.
Nu. Tu nu ești ceva ce se uită.
Vrei să ne uităm pe hard? Nu trebuie.
Ba da. Hai s-o facem. De ce nu?
Ce s-a întâmplat aici?
Nu-i place să fie lăsat singur.
Ei bine, Rico a recuperat tot.
Trei zeci de mii de e-mailuri, cred.
Trei zeci de mii?
Trei dintre ele către mama mea.
Ceea ce spune tot ce trebuie să știi
– despre relația lor. – Îmi pare rău.
Nu. Nu-ți fie milă.
Nu aveau genul ăla de relație.
Nu mă așteptam să fie mai multe.
Oricum, sunt vreo 300 de scrisori.
Și am găsit una.
„Ce noroc chior,
că suntem amândoi la Berlin în același timp.
Nu pot să nu mă gândesc la sloiurile verzi-albăstrui
care pluteau pe râul Spree.”
Mamă...
Scuze.
Vrei să mă opresc?
Nu, nu, continuă. E în regulă.
„Amenințător de colțuroase,
dar cumva mai translucide, din cauza cerului de oțel.
Îți tăia respirația. Ce...”
Ce face?
Nu știu.
Bine.
„Ce zi fericită împreună.
Mi-a fost tare dor de tine, Iris, în lunile astea,
iar acum, din nou, mă simt trist și gol.
Dar paginile astea noi ale tale... Sunt fermecat.
O muncă fabuloasă,
captivantă și minunată.”
Crezi că Walter îi citea?
Da, sunt sigură.
Ar fi citit oricui ar fi vrut să asculte.
Ce?
Doar îmi imaginez cum ar fi fost.
Să ți se citească de către Walter.
Anesteziant. Așa ar fi fost.
Hai să-ți citesc ție. Și lui.
„Scopul expediției
era să cartografieze un afluent al unui afluent al Amazonului,
poetic numitul Râul Îndoielii.
Și...”
Uimitor. Asta îți place?
Cuvântul scris?
Îți liniștește sânii sălbatici?
Bine, bine, bine. Să nu exagerăm.
Vreau să citesc o poezie
numită „Spiritul meu nu va bântui mormântul” de Thomas Hardy.
Spiritul meu nu va bântui mormântul
de deasupra pieptului meu, Ci va călători, plin de amintiri,
Acolo unde ființa mea tremurătoare...
Doar că e atât de mare,
iar apartamentul tău e înghesuit.
N-ai fost niciodată în apartamentul meu.
Am auzit. De la Walter.
Vorbeați despre cât de mic e apartamentul meu?
Vorbeam despre multe lucruri.
Doar că pare crud, Iris.
Barbara, aveai dreptate.
Nu mai e loc în niciunul dintre adăposturile locale.
Nu poți pur și simplu să dai câinele lui Walter altcuiva.
Mi-aș dori mult să te mai gândești.
Știu că asta și-a dorit Walter.
Hai, chiar a zis asta?
Asta și-a dorit?
Iris.
Mulțumesc.
Mă conduci până la tren?
Da. Hai, uriașule.
Câinele ăsta, e așa de... Walter.
Te referi la testiculele pendulate?
Walter ar fi urât ziua de azi.
Cenușa. Florile. Poemul trist.
Dar i-ar fi plăcut să-și vadă cele trei soții
înghesuite pe o barcă mică împreună.
Trebuia să invităm și iubitele.
„O să aveți nevoie de o barcă mai mare.”
Doamne...
Nu ți-am spus niciodată că...
Știam despre voi doi. Că ați fost împreună.
Walter ți-a spus?
Am bănuit. Apoi l-am întrebat, și a recunoscut.
Era atât de mândru de sine că ați rămas prieteni.
Dar nu mi-a spus niciodată detalii.
A fost...
în vara aia,
la ultimul curs pe care l-am făcut cu el.
Am continuat să ne vedem.
Plimbări. Cafele.
Într-o seară, din senin... Băusem.
...deodată mi-a spus:
„Ar trebui să ne futem.”
Și nu mă așteptam de noi. După atât timp împreună.
Văzusem că o făcuse cu alte studente, dar...
– Da. – Așa că m-am uitat la el
și i-am spus: „De ce?”
– „De ce?” – Da. A râs și el.
Apoi a zis: „Ar trebui să ne descoperim”
– Nu a zis așa ceva. – Ba da. Și apoi am făcut-o.
Bărbați ca Walter și limbajul lor adorat.
Nu e dezamăgitor că
când vine vorba de sedus, sună toți la fel?
Adică, în punctul ăla al vieții mele,
eram atât de intensă în legătură cu tot.
Voiam orice experiență. Iar el...
Era atât de al naibii de sofisticat.
Și?
Și aia a fost tot.
A doua zi, a spus că a fost o greșeală să încercăm
să fim mai mult decât prieteni.
– Ce ticălos. – Da.
Am fost umilită. Și furioasă.
Și nu credeam nicio secundă că vom mai putea fi prieteni.
– Apoi tatăl meu s-a îmbolnăvit. – Îmi amintesc.
Da, și el apare la înmormântare,
și a fost foarte frumos.
Și ciudat de normal.
Apoi voi doi ați început, și totul a fost normal din nou.
De ce nu mi-ai spus niciodată nimic?
Nu știu. Nu părea important.
Eram toți prieteni.
Da. Așa pare că a fost.
Dar apoi eu și Walter ne-am despărțit.
Și eram geloasă.
– Pe mine? – Pe relația ta cu el.
Da, pe...
prietenia voastră.
Acea prietenie atât de apropiată.
Că a găsit o cale să aibă asta cu tine.
Că și-a dorit-o. Fără sex.
La naiba, ți-a lăsat armăsarul său de încredere.
Doamne.
Hei.
Spune-mi.
Cursul acela cu Walter.
Shauna, nu? Mama lui Val e Shauna?
– Doamne, te pricepi. – Da.
De cum am plecat de la recepție, m-a lovit.
Ea și Val, parcă sunt gemene.
Nu, dar a fost imediat după ce v-ați despărțit.
Știu. Știu. Am făcut calculele.
Și știi ce? E... e în regulă.
Nu, nu e.
La naiba.
Putem ține legătura de data asta?
Dna Iris, ți-am spus, câinele.
– Când scapi de el? – Da.
Nu încă.
– Lucrez la asta. – Nu.
Nu poți doar să lucrezi la asta. Trebuie să-l dai.
Hektor, are un nume.
– Apollo. – Da, știu.
Apollo, corect.
Apollo. Hektor. Bine?
Apollo. Hek... Da. Bine.
Nu poate rămâne, Dna Iris.
- Compania care administrează e foarte strictă. - Nu-i problemă. Mă ocup.
Doar câteva zile.
– Și mă ocup de asta. – Bine.
– Promit. – Asta ai mai spus.
Dar el... Bine.
Ești bine?
Prietene.
E în regulă. Știu.
Știu.
O sută cincizeci și unu.
Cam cât ar trebui. Un pic de artrită la șolduri,
dar, de altfel, e în formă bună. Pentru vârsta lui.
Care ar fi, după tine?
Cinci. Poate șase.
– Destul de mult pentru un Dane. – Șase e bătrân?
Câinii mari sunt ca fluturii. Dar e în regulă.
Și criza de aseară?
Și-a pierdut stăpânul.
E în doliu.
Înainte de asta, a fost abandonat. Tu cum te-ai simți?
Șezi.
Bun băiat.
Nu l-am văzut niciodată făcând asta.
E deștept.
Îți dau un sfat.
Secretul cu rasele mari ca asta
e să nu le arăți niciodată adevărul.
Și adevărul e că
nu poți să-i faci să facă
ce nu vor să facă.
Fii fermă.
Și, pentru numele lui Dumnezeu, urcă-te înapoi în pat
și pune-l pe el jos, pe podea.
Ei bine, în timpul ultimei crize, când urcam în pat,
– m-a lăsat să mă așez. – Te-a lăsat?
Nu, nu, nu. Dă-l jos.
Îți dau asta pentru articulații.
E un câine bun.
Nu-l transforma într-unul rău.
Hei. Hei, Apollo.
Hei. Șezi.
Ce...
Îți plac cei mari, nu?
Bine.
Uite, prietene. Un pat bun pentru tine.
Serios?
Bine.
În regulă.
Fă-te comod.
Hai, omule, serios...
Bună, iubito. O idee.
O să-l adopt pe Apollo.
Am vorbit cu comitetul și cu Barbara,
deci e totul în regulă.
Sună-mă. Pupici.
Doar faptul că a propus asta pare suspect, nu?
Poate că Tuesday chiar vrea să ajute.
Să ajute? Mă urăște.
Pari paranoică.
Zi-mi că n-ai auzit niciodată de oameni care se răzbună pe copilul sau animalul cuiva.
Ok. În primul rând, e copilul sau animalul lui Walter, nu al tău.
Tot ce spun e că n-ai alte opțiuni
și n-ai vrea să pierzi un apartament cu chirie controlată.
Așa că poate ar trebui să o asculți pe Tuesday.
Cum merge cartea, apropo?
Ne-am apucat de emailuri, dar e greu fără el, știi?
Da, îmi imaginez că schimbă lucrurile.
Dar cât de mult lucra de fapt cu tine, înainte?
Știi...
– Stai puțin. – Da, bine.
Da, da. Vin acum.
– Hei. – Hei. Scuze.
– Doar că... – Ești bine?
Da. Poți să le spui vecinilor tăi,
să deschidă odată ușa.
Pentru că am stat afară...
o veșnicie, la naiba.
Salut.
Ce drăguț.
Cum e tata, și fiica.
– Salut, Val. – Salut.
– Pa, Val. – Da.
Pa.
– Salut. – Scuze. Vă deranjez?
Nu, e în regulă.
Doar că trenul urma să vină în 20 de minute, ceea ce îmi dădea
timpul perfect să mă despart de idiotul ăla.
Știi, tipul ăla cu care mă vedeam.
Fir-ar.
Trenul n-a mai venit.
Vrei să dormi aici?
Bine, hai.
Ești o prietenă bună.
Deci, ai băut multe?
Poate doar una.
Te înșeli. Tuesday mă urăște mai tare.
Ai grijă. Da, dar nu e o competiție.
Are suficientă ură pentru toată lumea.
Zic doar că femeia e nebună.
Deci da, trebuie să-i pui la îndoială intențiile.
Adică, de ce te-ai gândi măcar să i-l dai pe Apollo?
– Nu e chiar așa simplu. – Ba chiar e.
Pur și simplu nu pot să-l mai țin aici.
Și-mi încurcă munca. Munca noastră.
Nu cred că e mare diferență.
Doamne. Ce e aia?
Aia, dragă prietenă, e kombucha de ieri.
Ar trebui să o pui deoparte.
Nu cred că e mare diferență.
Lucrăm la carte de peste un an deja.
Ce vrei să spui cu asta?
Înseamnă că mult înainte ca tata să se sinucidă,
sau înainte să apară Apollo, pur și simplu...
Nu cred că e vorba despre câine.
Hei, și eu am investit la fel de mult timp în carte ca și...
Nu mă plâng.
Walter m-a avertizat.
Te-a avertizat?
Despre ritmul tău.
Ritmul meu? Vorbeați despre ritmul meu?
– Glumești, nu? – Poate nu era despre ritm.
Atunci despre ce? Ce vorbeați?
Ba da... era despre ritm.
Îi era teamă că te miști prea încet, că te va forța să termini.
Și mie îmi pasă de carte, știi. Și eu vreau s-o termin.
Și crezi că mie nu-mi pasă?
Scuze, n-ar fi trebuit să zic nimic.
Mă doare capul.
Dar trebuie să faci ceva cu câinele ăsta.
Nu pot să-l tot supraveghez de fiecare dată când ieși.
Nu-i așa, cățeluș?
Salut, frățioare.
Ce vrei să facem?
Ce-ar fi vrut tata, dacă ar fi fost aici?
Vrei să locuiești cu o nebună?
Ce tot te uiți așa?
Ei bine, nu e că n-o plac.
– E drăguță, e deșteaptă. – Atunci ce?
– Îmi place să lucrez singură. – E foarte deșteaptă.
– Tocmai am spus asta, nu? – Ai putea aprecia
o altă perspectivă.
Cineva cu care să discuți idei.
– Nu despre asta e vorba. – E tânără,
energică și e fiica mea.
Da, dar abia dacă te cunoaște.
Nu-ți cunoaște munca sau relațiile.
Și tocmai asta vreau să repar.
Deci eu sunt reparatorul?
Toată lumea știe că tu repari lucruri.
Deja e aici.
De când am voie... Ce?
De ce nu mi-ai spus că vine?
Ce naiba?
Bună.
Hei.
Crezi că e o idee proastă, nu?
Nu. E grozav.
E o idee proastă pentru că n-am băut cafeaua încă.
Curând, totul va fi perfect.
E doar o probă.
Bine? O zi. Atât.
Să vedem dacă se potrivesc.
Și cine știe, poate nu e la fel de enervantă pentru un câine. Hai.
Bună. Tuesday Chang, te rog.
Bravo. Bravo, bun băiat Așa, da.
Vezi? N-a fost chiar așa rău.
De ce nu faci așa și în liftul nostru?
Liftul meu.
Poate că într-o zi va fi liftul tău.
Bine.
A fost vreo problemă?
Cum adică?
De obicei, nu le ia oamenilor atât de mult să urce cu liftul.
Nu. Nicio problemă.
Am auzit vorbindu-se.
Nu, deloc.
Bine.
– Hai, intră. – Da.
– Doamne. E gigantic. – Da. Știu.
Poate e din cauză că e înăuntru.
Sau de la coridorul ăsta.
Nu.
Uite, am adus niște mâncare
– și gustări, jucării și altele. – Da.
Dar nu prea îi place să se joace cu ele.
Uneori, chestia asta cu Kong.
Dar, în general, e doar trist.
Îi place să doarmă. Și adoră să i se citească.
Nașul meu o să înnebunească când o să-l vadă.
Mă întorc pe la cinci,
așa că probabil trebuie să-l scoți o dată,
– pe la două. – Două.
De obicei îi place să iasă de trei ori pe zi.
N-am știut.
Că trebuie scos afară?
Adică de trei ori pe zi.
– Da. – O prietenă de-a mea folosește
– ceva numit „tampoane urinare”. – Crede-mă, nu vrei să încerci asta.
Nu, nu, nu. Jos.
Apollo, jos. Poți să...?
Poți să...?
E un Tacchini vintage.
Nu-mi imaginez că Walter îl lăsa pur și simplu să meargă pe unde voia.
Sunt destul de sigură că da.
E ridicol. Barbara mi-a spus că era educat perfect.
Da, și mie mi-a spus același lucru,
dar uite-l,
acoperind tot zucchini-ul tău vintage.
Mă iei peste picior?
Ce? Nu. Nu, bineînțeles că nu.
Îmi pare rău.
Bine.
Sunt în întârziere. Dar...
Mă întorc pe la cinci.
Mulțumesc.
De ce ar fi lăsat Walter câinele în grija ta?
Ce?
Adică, dacă e așa. De necontrolat.
Adică, apartamentul tău, pentru numele lui Dumnezeu.
- Chiar și pentru o singură persoană... - Ce e cu apartamentul meu?
Doar cred că Barbara a înțeles greșit.
Nu e ca și cum Walter a lăsat în scris.
Vrei să zici... înainte să se sinucidă?
Sunt sigură că era pe lista lui cu lucruri de făcut.
Bine. Doamne. Știi ceva? Doar...
Spune-mi ce altceva mai trebuie să știu.
Despre Apollo sau în general?
Bine, am greșit.
Este la fel de enervantă și pentru un câine.
Hai pe aici.
Nu. Nu pe acolo. Aici. Hai să mergem...
– Înapoi. Scuzați-mă, doamnă. – Nu, nu, nu!
– Fără câini înăuntru, doamnă. – Ce?
– Eu... – Fără câini înăuntru.
Am o programare. Întârzii deja.
Deci, mă puteți ajuta?
– Fără câini înăuntru. – Am o programare.
Mă lăsați să intru?
– Nu pot. Îmi pare rău. – Domnule!
– Puteți să-l sunați pe șeful dv? – Vă rog, scoateți câinele afară.
Nu, nu o să-l scot.
Lăsați-mă, vă rog, să intru.
Nu pot. Mi-aș pierde locul de muncă.
Bine, atunci stau aici.
5-3 către bază. Am nevoie de asistență sus.
Are și un câine mare.
Îmi pare foarte rău pentru toate astea.
Cei de la recepția poate fi niște nesuferiți.
Adică, atât de absurd să implice și poliția.
Pe aici.
Hai.
Sunt cu Iris
– și pe Apollo. – Îmi pare rău.
– Intrați, intrați. – Bună.
Da...
Cred că echipa voastră de securitate a reacționat exagerat.
Am auzit. Nu-ți face griji. Nicio problemă.
– Scuze, nu am planificat asta. – Te rog, ia loc.
– Bine, mulțumesc. – Da.
Bine, amice. Șezi.
– Bravo. – Bravo, Apollo.
Tu l-ai învățat asta sau Walter?
Cred că așa l-am primit.
Impresionant.
Are nevoie de ceva?
Cred că Sophie îi aduce...
– Apă Fiji. – Poftim.
– Uau, ce lux. – Poftim.
– Ce sete îi era. – Da.
– Eu mă duc la birou. – Bine.
Scuze pentru haos.
Pare că e mai bine decât era pe barcă.
Cum merge cartea?
Știu că despre asta voiai să vorbim.
Și am lucrat, și Val la fel, dar...
Ar trebui să caut un alt editor?
Cu doliul și sentimentele...
Nu, categoric nu. Nu.
Bine, atunci o să fiu direct. Am nevoie de cartea asta.
Walter mort e brusc mai interesant decât Walter viu. E interes considerabil pentru corespondența lui,
și trebuie să profităm de asta. Acum.
– Înțeleg. – Dacă ai nevoie de ajutor,
– sau nu mai vrei să... – Nu.
Am spus...
Am înțeles.
Bine.
Ce o să faci cu câinele?
Bine. Hai, amice.
Întârzii la școală.
Și Val a dispărut, așa că va trebui din nou să stai singur, bine?
Stai acolo.
Și promite-mi că nu o să-mi distrugi apartamentul.
Bine?
Bine. Bun băiat.
O să fii un băiat bun.
Ce zici de niște muzică?
Bine, perfect.
În regulă.
Bine, fii un băiat bun. Te rog.
Te rog, te rog frumos.
Nu-mi strica apartamentul.
Bine.
La revedere.
„Sudul, pentru ea, era un accent sexy care o invita pe scările vechi de lemn.
Sudul era dezarmat și fermecător,
un vestigiu istoric.
Ca și băiatul acesta care lua notițe cu un creion și un carnețel Moleskine.
În documentul Google, unde ea și cea mai bună prietenă
păstrau lista de dorințe din ultimul an de liceu,
a scris la punctul 14: Să fiu publicată în The New Yorker.”
Bun băiat.
Bun băiat, Apollo.
Băiat foarte bun.
I-am pus discurile tatălui meu.
– Serios? – Da.
Mai ales arii de bas. Cred că îi cam plac.
Nu-i plac.
Cărți audio, nici atât.
Radio, coloane sonore, nimic.
Sincer, nu cred că-i place nimic mai mult decât să i se citească.
Asta chiar îi place. Mult.
Doar nu te gândești să-l păstrezi?
Nu. Bineînțeles că nu.
Bine. Hai.
Încă una. Ne facem pașii.
– Și e egalitate. – Egalitate.
Aproape.
Bine. Mulțumesc.
Vii înăuntru la un ceai?
Nu. O să mă ia rău strănuturile
Da.
Aș vrea să te mai gândești dacă vii la Woodstock
– de Crăciun. – La naiba.
Ce e?
„Încălcați regulile prin faptul că
țineți un câine în apartament în ciuda avertismentelor repetate
din partea administratorului Hektor Cepeda.”
Dacă continuați să păstrați câinele menționat...
„Menționat”? Ar fi trebuit să scrie „tulburat”.
– O să mă evacueze. – Nu.
Nu, nu. Stai aici de atât timp.
Și înainte de tine, tatăl tău.
Asta e casa ta.
Iris, nu poți pierde apartamentul.
N-o să mai găsești alt loc pe care să ți-l permiți.
Nu în oraș.
Nicăieri cu acest coleg de cameră.
Dar adăpostul din Michigan?
Sunt încă pe lista de așteptare.
Trebuie să vorbesc direct cu proprietarul.
Cine spune că omul e un ticălos fără inimă?
Eu. A încercat să mă evacueze când mi-am renovat bucătăria.
– Îți trebuie un plan B. – Dar...
Am nevoie de puțin mai mult timp.
Singura alternativă e să-l duc înapoi la adăpost.
Nu pot permite asta.
Bună. Hei, doamna Iris.
Știai despre asta?
Vor să mă evacueze.
Doamnă Iris, despre ce credeți că vorbeam când am menționat câinele?
– Știi că încerc.
– Știi asta. – Nu încerci.
Și știi cum îmi dau seama că nu încerci?
Pentru că câinele e încă aici. Nu?
Nu e vorba de câine, pentru ei.
Vor să mă dea afară ca să tripleze chiria.
Asta nu e problema mea.
Mi-au spus să vă spun, doamnă Iris.
Așa că vă spun, bine?
Fără câine.
Da, aș vrea să vorbesc cu Howard, vă rog.
Nu, nu vreau să vorbesc cu un supervizor.
Da. Bine, bine. Doar...
Să mă sune înapoi, vă rog. E urgent.
Crăciun fericit.
Oare ce cred câinii când văd oameni plângând?
Ce înțeleg ei din tristețea umană?
Mă gândesc mereu la tine.
Cum, printre atâtea alte întrebări care sigur ți-au trecut prin minte, a fost și...
Ce o să se întâmple cu câinele?
Ai adus coronița?
Ce coroniță?
Coronița de Crăciun
– pentru fereastră. – Nu.
Unde-ți sunt haina și căciula?
Le-am lăsat la birou.
Ce s-a întâmplat?
Nu s-a întâmplat nimic.
Intră. Intră.
Mă bucur atât de mult că ai venit. Știu că nu voiai.
Ia-ți o băutură.
– Ia asta. – Și o pălărie.
– O pălărie. Bine. – Da.
Salut.
Iris.
Blossom.
– La mulți ani. – La mulți ani.
– Ai venit singură. – Foarte amuzant.
– Cum e colegul tău de apartament? – E bine.
Marjorie mi-a spus despre scrisoare.
Da, ei bine, n-o să fiu evacuată, bine?
Ușor. Doar întrebam.
Tocmai vorbeam cu Shervin. L-ai cunoscut pe Shervin?
– Nu. Salut. – Salut.
– Ce mai faci? – Încântată de cunoștință.
Shervin e prieten cu Marjorie.
E agent imobiliar. Și tocmai îmi spunea
cât de imposibil e să găsești
un apartament care acceptă animale în New York în ziua de azi.
– Cauți ceva? – Nu. Chiar nu.
Ce fel de animal ai?
Great Dane?
– Nu e... – Iris. Iris.
A trecut atât de mult timp.
– Harry. Doamne. – Hei.
– Atâția ani. – Rar mai ajung prin oraș.
– Doamne. – El e soțul meu, Larry.
– Salut. – Larry.
Soțul tău, Larry.
Harry și Larry. Adorabil.
Iris locuiește chiar alături.
Tatăl ei, Gary, a cântat cu mine în Corul Gay Men's.
Tu ești cea cu câinele.
Da. Am auzit povești nebune.
O să-ți pierzi apartamentul?
– Nu. – Ador câinii mari,
dar n-aș putea niciodată să fac ce faci tu.
I-am dat Marjorie numele unui adăpost
din Delaware. Sunt minunați.
Cinci ani e destul de mult pentru un câine, nu?
Ce-o să faci când o să devină,
știi tu, incontinent?
– Pa. – Mulțumesc mult.
La mulți ani!
La mulți ani, dragă!
– Pa-pa. – Pa-pa.
Ai grijă de tine.
Draga mea, e târziu. Du-te acasă.
Nu, nu. E în regulă.
– Ești supărată. – Nu.
Poate doar puțin?
Credeam că e o petrecere de Revelion,
nu o intervenție.
Oamenii sunt îngrijorați.
Și eu sunt îngrijorată.
Ești prietena mea.
Ești mai mult decât o prietenă.
Când tatăl tău s-a îmbolnăvit, nu știu ce s-ar fi întâmplat fără tine,
dacă nu te-ai fi mutat cu el să-l ajuți.
Mi-e dor de el. Foarte dor.
Nu vreau să-mi fie dor și de tine.
De fapt, am primit răspuns de la adăpostul din Michigan, deci...
Îl pot lua?
Ei bine, e o veste bună.
Hei.
Ce mai faci?
Salut, băiete.
Hei.
Hai, băiete.
Urcă.
Stai.
– Domnișoară Iris, eu... – Poți să...
te uiți la el, te rog?
Sigur. Sigur.
Scuze.
Am vrut să vin mai devreme. Dar trenul... trenul iadului.
Marjorie m-a pus la curent.
Dă-mi-l.
Mulțumesc.
Ești bine?
Știi, am auzit că soția numărul trei e în China.
Sau e în Macao?
Macao e în China?
Uau, ia uite.
Hei, băiate.
E un câine tare frumos.
Dă-mi-o.
Era să uit.
Poftim.
Am căutat un iris, dar...
Mulțumesc.
Pa, frățioare. O să-mi fie dor de tine.
Faci ceea ce trebuie.
Așa crezi?
Nu știu.
Poate.
Da.
Sună-mă când te întorci. Te rog.
Bine. Ești bine?
Pa.
Ne vedem.
Mi-am imaginat de atâtea ori
că, printre toate celelalte întrebări
care sigur ți-au trecut prin minte, era...
„Ce se va întâmpla cu câinele?”
Ne așteptăm la ce e mai rău.
Asta învățăm devreme, din cărțile pentru copii.
În acele povești, animalele mor adesea.
Adesea tragic.
Old Yeller. Mânzul Roșu.
Și chiar și când supraviețuiesc,
chiar și când au parte de un final fericit,
adesea au suferit cumplit.
Adesea au trecut prin iad.
Black Beauty. Flicka. Colț Alb. Buck.
Bine. Bine.
Bine.
Câinii nu se sinucid.
Nu plâng.
Dar pot să se destrame.
Li se poate frânge inima.
Pot să-și piardă mințile.
Băiat bun.
Murtle, liniștește-te.
Hei. Știi cum zic unii că
că au un câine de sprijin emoțional ca să-l poată lua în avion?
Da, știu, dar mă întrebam...
Știu că nu e tocmai corect, dar mă întrebam
dacă aceeași lege n-ar permite și unui proprietar...
Da. Fă o căutare rapidă și sună-mă, bine?
Perfect.
Vrei cărniță?
Val? Val?
Hei, Val? Mă auzi?
Indicații către Hershey, Pennsylvania.
La naiba. Așteaptă puțin.
– Val? Hei. – Hei, aici erai.
Am început să caut și cred că poate ai dreptate
în legătură cu păstrarea un câine de asistență într-un apartament.
În orice apartament.
Doar că trebuie să fie înregistrat,
știi, pe bune.
Nu la una din acele firme false.
Adică, printr-un psiholog.
Asta vrei să faci?
Scuzați-mă.
Bună. Am sunat pentru o programare la Dr. Warren.
– Cum vă numiți? – Iris.
Ah, da. Nu ați putut la timp.
Mă gândeam că... poate pot să aștept.
Nu. Nu funcționează așa.
Știți ceva, o să iau loc totuși și o să aștept.
E în regulă.
Doamnă...
Bine.
Doamnă...
Doamnă, nu aveți voie...
Bună ziua, Dr. Warren. Vă amintiți de mine?
Au trecut câțiva ani.
Dar... Iris. Iris Dixon.
Da, da, Iris. Bineînțeles.
Aveți... Aveam o programare?
Am sunat, mai devreme.
Lydia?
Apollo era trist. Adică, cu adevărat trist.
Simțeam că îi lipsea Walter, la fel ca și mie.
Știți ce vreau să zic?
Oricum, certificatul e...
Ați putea...?
Va trebui să aplicați pentru el, dar da,
aș putea scrie o evaluare în care să spun că suferiți de depresie și anxietate
agravate de doliu,
că acel câine vă oferă suport emoțional esențial,
iar pierderea lui v-ar putea afecta grav sănătatea mintală
sau v-ar putea pune viața în pericol.
Sună bine?
Pare cam mult.
Dar asta cereți, nu?
Da, doar că... O vedeam invers.
Adică, eu sunt sprijinul emoțional uman, iar câinele e cel care nu poate face față.
Credeți că sunt varză.
Nu, deloc.
De ce varză?
Pentru că știu că oamenii care au cu adevărat nevoie de animale de suport
ar detesta oameni ca mine.
Și eu aș urî. Dar nu sunt una din nebunele alea.
N-aș duce niciodată câinele undeva unde n-are voie.
De fapt, acum l-am lăsat în mașină.
Ideea e următoarea:
Nu pot fi dată afară din apartament.
În mașină, aici?
Zice că ar trebui să intri.
Hai, băiete.
E foarte prietenos.
Pare că știu lucruri, nu-i așa?
Băiete...
Vorbești vreodată cu Apollo?
Da, dar mi-a zis veterinarul că ar trebui s-o fac.
E cel mai natural lucru din lume.
– Despre ce vorbiți? – Nu știu.
Orice. De exemplu...
Ce faci, cățel?
Ți-e foame? Te doare artrita?
Se potrivește bluza asta cu pantalonii?
Se vede că am băut?
Uneori simt furie.
Știți...
În legătură cu Walter.
Mai ales în locuri aglomerate.
Tot timpul mă întreb:
Cine naiba sunt toți oamenii ăștia
și de ce ei au voie să fie în viață
și el e, pur și simplu...
Dar Walter a făcut o alegere, nu?
– Da, dar... – Și totuși,
furia ta nu e îndreptată spre el?
Spune-mi atunci, de ce crezi
că Walter s-a sinucis?
Nu știu. Naiba știe.
Pentru că era slab și în durere?
Și pentru că se simțea... prins cu capul în jos
într-un rezervor nenorocit plin cu apă.
Ai fost îndrăgostită de el?
Nu. Știu că n-am fost îndrăgostită de Walter.
Uneori, să dăm un nume sentimentelor ne ajută să trecem prin doliu.
Ascultă, știu ce e durerea.
Știu cum se simte dragostea, și asta nu era.
Nu speram la mai mult.
Eu doar sugerez că...
Eram prieteni, nu iubiți.
Și da, uneori, bine,
uneori deveneam geloasă sau posesivă.
Puteam să vorbim ore în șir.
Despre orice.
Artă. Dar...
Muzică. Cărți. Atât de multe cărți.
Totul venea natural.
Ca și cum...
respiram împreună.
Și acum a dispărut.
Da. S-a dus.
S-a dus dracului. S-a dus...
S-a sinucis, și asta e realitatea.
Dacă Walter ar fi aici acum,
ce ai vrea să-i spui?
Dacă ai putea spune orice. Orice.
Uite, ești scriitoare.
Poate te-ar ajuta să scrii despre asta.
Despre Walter?
Despre ce s-a întâmplat.
Ce?
Oare asta e nebunia din miezul poveștii,
basmul pe care mi-l șoptesc?
Că dacă îl iubesc pe frumosul, bătrânul Apollo,
că dacă sunt altruistă,
mă voi trezi într-o dimineață și el nu va mai fi,
iar tu vei fi în locul lui,
întors din lumea morților?
Cum începe povestea?
Începem cu o femeie.
Merge cu metroul.
E singură?
Nu.
Are cu ea un câine.
Un șoricar pitic.
Și niște narcise.
Unde merge?
Merge să viziteze un vechi prieten.
Prietenul locuiește într-o casă maronie din Brooklyn.
O vezi acum urcând treptele casei.
O vezi sunând la sonerie.
Așteaptă,
nesigură.
Bună.
Intră.
Prietenul locuiește singur?
Nu. Locuiește cu soția lui, dar ea nu e acasă azi.
E la serviciu.
Ce ți-a spus mai exact Barbara despre ce s-a întâmplat?
Că era plecată într-o călătorie de afaceri.
Dar zborul a fost anulat din cauza unei furtuni în Denver.
Și când a ajuns acasă,
a găsit câinele afară, lângă birou,
cu un bilet pe ușă pentru femeia de serviciu,
spunându-i să sune la 112.
Femeia de serviciu trebuia să vină...
dimineața următoare.
Dar ai dreptate.
Dacă unul dintre studenții mei ar fi scris asta, aș fi zis:
"Păi, nu-i puțin cam prea convenabil?"
Și cum te simți acum?
Umilit, disprețuit.
Reacții umane obișnuite.
Știu asta.
Am început să citesc despre sinucidere.
Mai bine te oprești.
Sinuciderea e contagioasă.
Ce alegere aveam?
A fost...
confuz.
În regulă. Înțeleg.
Ce ai de gând să faci cu privire la carte?
Cartea.
Am decis să mă retrag din proiectul cărții.
Cartea ta?
Ce vrei să spui cu „cartea ta”? Ți-am oferit control total.
Simt un conflict interior
în legătură cu propria mea scriere.
Dar nu scriai nimic înainte de carte.
Am crezut că o să-ți prindă bine.
Nu. Când mi-ai cerut să lucrez la corespondența ta,
nu te-ai gândit la mine.
Te-ai gândit la tine și la moștenirea ta.
Criza ta existențială e vina mea?
Nu te învinovățesc.
Dar ai făcut o alegere și m-ai pus
într-o poziție imposibilă.
- Așa am făcut? - Și pe Val, la fel.
Dar ea e bine.
Poate termina cartea fără mine.
Mă gândesc să scriu altceva.
Minunat.
- Despre ce? - Despre tine.
Despre ce s-a întâmplat.
Mi-a venit brusc într-o seară
când mă uitam la „O viață minunată”.
Sunt sigur că l-ai văzut.
- De multe ori. - Da.
Și stăteam acolo
cu Jip în brațe.
Și mă gândeam ce lucru oribil e sinuciderea.
Durerea pe care o lasă în urma ei. Și norocul absurd al situației.
Să vină un înger și să te salveze.
Sau nu.
Ceea ce înseamnă că ai murit.
Aici s-ar putea potrivi puțin umor.
Umor?
Te-ai sinucis.
Ți se pare amuzant?
Ar fi trebuit să spun:
- Cartea mea e ficțiune. - Știu ce înseamnă asta.
O să-mi schimbi numele în Wally,
sau...
- Wilber? - Nu.
N-o să folosesc deloc nume.
Doar al câinelui.
Jip apare în ea.
Asta mă bucură.
Și personajul tău e englez.
Da, m-am gândit că o să doară un pic.
Aș putea fi italian.
Toată lumea vrea să fie italian.
Îmi exploatezi viața. Măcar atât.
Nu viața, moartea ta.
Vezi? Nu-i place cuvântul.
Știi, mă uit la fața ta.
Te simți mizerabil? Ar trebui.
Ce fel de prieten face asta unui prieten?
Spune-mi.
Tu ai ales să pui capăt.
Despre asta e vorba.
Nu despre asta e vorba.
Întreabă-ți psihologul.
De unde știi că merg la psiholog?
Nu-i evident?
De ce altceva am avea conversația asta?
Bine. N-am fost ceea ce ai avut nevoie ca profesor,
ca iubit, ca prieten.
Sau încă ne mai zbatem
cu nenorocitele tale de probleme cu tatăl? Bine.
Îmi pare rău că tatăl tău a părăsit familia.
Îmi pare rău că s-a îmbolnăvit.
Îmi pare rău că a murit. Și pentru cum a murit.
Tatăl meu a luptat pentru viața lui. S-a agățat de ea. A iubit-o.
I-a iubit pe toți din jurul lui.
Și el...
Lasă. N-ar fi trebuit să fac asta.
Nu știu ce-a fost în capul meu.
Întreabă-l pe domnul Doctor Evident.
La ce te-ai gândit?
Îți spun la ce nu m-am gândit.
N-am crezut că ești un monstru egoist și auto-compătimitor.
Nu te-am disprețuit pentru că ai aruncat
la gunoi o viață atât de prețioasă. Și n-am crezut
că ai ales să te sinucizi ca să-i pedepsești pe cei care te iubeau.
E clar,
nu te-ai gândit deloc la noi.
Ei bine, în apărarea mea, eram suicidar.
La propriu.
Acea lipsă de considerație.
Pentru mine, pentru Val, pentru Apollo.
Cine naiba e Apollo?
Jip e Apollo.
E un câine.
Și nu era prezent
în momentul morții mele.
Apollo ți-a fost devotat.
Cel mai bun prieten al tău. Centrul lumii lui.
Și l-ai lăsat singur în casă
cu trupul tău.
A zgâriat ușa.
Te-a auzit tot timpul în timp ce viața ta se stingea.
L-ai auzit, Apollo, în acele momente?
L-ai auzit?
Măcar puteai...
să-i găsești o casă bună mai întâi.
Te avea pe tine.
Te-a avut mereu pe tine.
Chiar asta ai crezut?
Pe cine interesează ce-am crezut. Sunt mort.
Și acum m-ai adus aici cu un câine cârnățar.
Ce mai vrei?
Nimic, acum.
Nu-mi mai vine nimic în minte.
Ce se va întâmpla cu câinele?
Da, știu.
Și am vorbit deja cu primăria,
și mi-au spus că atâta timp cât am
documentele medicale de la doctor...
De ce ați continua procesul de evacuare când...
Am sunat de două, poate de trei ori deja,
și nu m-a sunat nimeni înapoi.
Asta nu e decizia dumneavoastră.
Haideți.
Doamna Iris. Vă căutam.
- De ce? - Tocmai au sunat.
- Avem o problemă. - Cine? Cine a sunat?
Administrația clădirii. Au sunat din Florida.
- Nu sunt foarte mulțumiți. - Ce... Eu...
Tocmai am vorbit cu ei. Și ei...
Mi-au spus că ați vorbit cu ei, și apoi au sunat avocatul.
- Avoca... - Da.
Ce? Ce-au spus?
Avocatul, ei bine, nu știu.
El... A spus...
Nu pot...
Au spus că nu au de ales.
- N-au de ales? - N-au de ales.
- Despre ce? - N-au de ales în legătură cu Apollo.
Nu te pot evacua.
Ce?
Deci...
- Faci... - Nu.
- Deci, asta e? - Asta e tot.
- S-a terminat. - Terminată.
Gata.
- Doamne. - Da.
Ai auzit, Apollo? Nu mai trebuie să pleci nicăieri.
Rămâi aici.
Pentru totdeauna. Bine, băiete?
Ești un băiat bun. Exact.
E un lucru bun.
Da. Da, e foarte bine.
Foarte bine. Mulțumesc.
Bine. E în regulă.
- Bine. - Doamne.
Apropo, eu...
Îmi cer scuze... Pentru că, știi.
Doar... Asta e treaba mea, știi?
- Da, nu, asta... - E un câine foarte drăguț.
Da.
- Are sens. - Bine.
- Bine, ne vedem mai târziu.
Hektor, am o sticlă foarte bună de șampanie în frigider.
- Nu. Nu pot. - Doar o sărbătorire mică.
- Chiar nu pot. Nu pot. - Vii și tu un pic?
- Doar cinci minute. - Dar... Bine. Cinci.
Cinci minute, bine.
Scuzați-mă. Acela e Apollo?
- Îl cunoașteți pe Apollo? - Ei bine,
nu l-am mai văzut de ceva timp,
dar venea des pe aici cam un an.
Apollo?
Da, stăpânul lui e... înalt.
E... cred că e scriitor.
Walter.
A murit anul trecut.
Îmi pare rău să aud.
Mulțumesc.
Era tare mândru de câinele ăla.
Adică, cred că l-am auzit povestind cum l-a găsit pe Apollo,
de nu știu câte ori.
E un animal superb.
Așa este.
Hei...
uriașule.
Cum ești? La ce te uiți?
Cine are grijă de tine?
Cum ai ajuns aici?
Hei, vrei să mergem să mâncăm ceva la micul dejun?
La ce te uiți?
Nu e neobișnuit să te întrebi cum era cineva drag înainte să-l cunoști.
Ia să vedem. Uite-te la tine.
Ai doi ochi diferiți, unul albastru și unul căprui.
Aproape că doare să nu știi cum era acea persoană în copilărie.
Destul de tare.
Așa m-am simțit față de bărbații pe care i-am iubit,
și față de mulți prieteni apropiați.
Și acum așa mă simt și față de tine.
Faptul că nu te-am cunoscut când erai un cățel jucăuș,
că am ratat toată copilăria ta,
nu mă face doar tristă. Mă simt de-a dreptul păcălită.
Mă gândesc la tine când mă trezeai cu ani în urmă,
în mijlocul nopții,
inspirând fiecare centimetru din mine
în timp ce stăteam pe podea.
Cine eram eu pentru tine atunci,
și ce am devenit pentru tine acum,
după atâta timp?
După cât ne-au plătit pe locul ăsta,
- sigur o să-l dărâme. - Doamne.
Așa că Apollo poate face orice vrea.
Plaja apare și dispare cu mareea.
Dar cred că o să te obișnuiești.
O să poți scrie, nu-i așa?
- Da. - Și Apollo poate rătăci în voie.
Cât mai poate.
E... perfect. Mulțumesc.
Da.
Mama mea aproape a crescut aici.
Cred că și eu la fel.
Acum are nevoie de bani, așa că...
Bună.
Da. A sosit acum câteva zile.
Am vrut să las una să-o găsești tu.
Hai, Val.
Asta e...
E fantastic. Felicitări.
Și ție.
Cum am zis, nu preiau proprietatea până la sfârșitul lui mai.
Așa că... profită.
- Rămâi peste noapte. - Nu. Nu pot.
- Hai, te rog. - Trebuie să mă întorc.
Și ar trebui să vă acomodați.
Mulțumesc.
Încă o vară.
Măcar primești asta.
Și eu pot să-mi iau rămas-bun.
Vorbesc cu tine sau cu mine însămi?
Recunosc, linia dintre noi s-a estompat.
Cum erai în floarea vârstei?
Pe unde alergai și te jucai?
Cu cine te jucai?
Vezi oceanul pentru prima oară?
Un miracol nu mai e de-ajuns acum.
Că am evitat dezastrul,
că am fost scutiți de despărțire sau evacuare.
Nu mai e suficient.
Acum sunt ca soția pescarului.
Vreau mai mult.
Și nu doar o vară sau două în plus.
Vreau să trăiești cât voi trăi și eu.
Orice mai puțin de atât e nedrept.
Apollo?
Salut, prietene.
Vino aici.
Subtitrare descarcata de pe www.RegieLive.ro Portalul Studentesc Nr. 1 in Romania