Машина.
«ДУША ПОВСТАНЕ З МЕРЦІВ»
Як нічого не було.
Вона стояла непорушною, як насміх наді мною.
Невідома сила захистила її, наче божественна броня.
Вона ніби мала очі,
і здалеку дивилася на мене, осміхаючись, як нахаба-байстрюк.
Вперше в житті я відчув присутність Диявола.
Наче він ховався в дірі в тій кімнаті:
«Гра триває. Страждання тільки починаються», —
шепотів мені на вухо.
Книга має 81 сторінку.
Сторінка 81 повністю порожня.
Що це означає?
Відкрий долоню правої руки.
Поглянь на лінії.
Що там написано? Вісімнадцять.
Вісімнадцять.
Відкрий ліву долоню.
Що там написано?
Вісімдесят один.
Додайте їх. Що тепер маєш?
-Дев'яносто дев'ять. -Молодець.
«У Бога 99 імен», — сказано в книзі.
Тепер розумієш,
чому ми розкриваємо руки, коли молимося
або робимо намаз?
Творець закарбував свої 99 імен
у наших долонях.
Ще до нашого народження. Бачиш?
Відбив на наших долонях.
Відбив…
Відбив на долонях.
Книгу завершили на 80-й сторінці,
а 81-а сторінка повністю порожня.
Це було навмисно.
Бо сума цих двох —
дев'яносто дев'ять!
Чиста сторінка — це…
нове народження…
і нове життя!
«Ліки з долонь.
Долоні дають і беруть».
Долоні…
«Світло влучить у машину, і душа повстане з мертвих.
Душа — сильніша, ніж будь-коли.
Світло,
що заступило шлях тим,
хто йшов за ним».
«Світло, що заступило шлях тим,
хто йшов за ним»
Його треба було ляснути.
Хлопчик — бунтар від народження. Він народився ногами вперед.
Він розірвав матір, коли вийшов,
весь у крові.
Ось чому бідна Ґюльфем не могла мати більше дітей,
і не зможе.
«Світло, що заступило шлях тим, хто йшов за ним»
Я порвав мамину матку.
Я заступив шлях тим, хто йшов за мною. Я і тільки я.
Те світло — це я! Це я!
Байдуже, любите ви мене чи гоните!
Те світло — це я! Це я!
Я створю тебе, змушу тебе знов існувати.
Ти відродишся з праху,
як фенікс.
Як фенікс.
Добрий день.
Добрий день. Дякую.
Асіє! Хто це, дівчинко?
Це була Ґюльніхаль. Запрошує мене на каву.
Чому б вам не випити тут кави?
Вона сказала і пішла.
Дивна вона якась.
Гаразд, тоді йди. Погомоніть.
-Ти нехтуєш своїми друзями. -Гаразд.
Я не розповім батькам про лист.
Дівчино.
Розкажи. Що він написав?
Я хочу знати, як чоловіки горять бажанням.
Як завжди.
Він написав: «Люба моя,
наче ліва частина мого тіла, де серце, зникає без тебе.
Мої руки, як пеньки, а в животі гірка отрута.
Щоразу, як я дихаю, легені…»
Годі, дівчинко. Мене нудить.
Він як продавець субпродуктів?
Схоже, чоловіки горять всередині.
Боже. Нехай пожежники загасять вогонь Зії.
Коли виникає пожежа
Там і ми з'являємось хором
Коли стається пожежа Там і ми з'являємось хором
Недовго ще.
«Долоні дають і беруть».
Вставай!
Недостатньо? Та годі вже!
Чого ще тобі треба? Моє життя?
СТВОРІННЯ
То що було далі?
Капітане, виведіть мене на сонце.
Навіщо?
Заради чого?
Що за вогонь спалив мене?
Чому я відмовився від цього світу?
Від цієї краси,
від цього життя?
Сину, що за смуток?
Ти такий молодий.
Що скінчено? Що зникло?
Усе можна виправити. Окрім смерті.
Професоре…
Ану.
Ти мене чуєш?
Я знаю, що боляче.
Відпусти. Спершу принесу тобі мазь.
Прошу, відпусти мене.
Давай.
Коли відчуття сп'яніння й перемоги минуло,
я спробував ясно мислити.
Я не знав,
що відроджував, чому дав життя
чи звідки його повернув.
Тоді я зрозумів,
що язик узяв гору наді мною,
і не зміг називати його Іхсаном.
Це зніме біль.
Усе гаразд. Спокійно.
Ні! Що ти робиш?
Це не треба їсти. Це мазь.
Боже. Ти голодний.
Та і я теж.
Треба спершу позбавитися того тіла.
Гаразд? Не їж це.
Тебе бракувало.
Іди сюди. Виходь звідси.
-Дякую, синку. -Тобі дякую.
Боже благослови.
Ось, випий.
Ні. Не чіпай. Не треба.
Я знаю, що тобі боляче.
Але це мине.
Це мине. Не хвилюйся.
Що таке? Чому ти на мене так дивишся?
Ти мене не впізнаєш?
Це я, Зія.
А ти?
Давай. Говори.
Говори. Скажи щось.
Скажи своє ім'я.
Кажи, що ти знаєш.
Годі витріщатися на мене. Говори!
Ось. Га?
Он воно як. Ти пам'ятаєш.
Має бути спогад про Іхсана.
Схований у твоєму мозку, у твоєму розумі.
Ти поступово згадаєш.
Дивись.
Ось. Не бійся.
Це важкий спогад.
Але, на щастя, ти був за машиною.
Вона тебе захистила.
Твоє обличчя…
Буде боляче…
Ти налякаєш себе,
але, глянь, з тілом усе гаразд.
Давай.
Дивись. Це ти створив цю машину.
Ми з тобою.
Я тобі допоміг.
Ну? Спробуй згадати.
Ну-бо, згадуй.
Боже, що це?
Що сталося?
Що таке?
Ні…
Серйозно?
Що таке?
Чому ти боїшся?
Відпусти!
Не може бути.
Це неможливо.
Асіє, мені цікаво, скільки ще валіз
ти спакуєш.
Це чисті сорочки та білизна для Зії, батьку.
Ми їх там і залишимо.
А брудні заберемо.
Ну, якщо він не зможе їх там попрати…
Певен, він там знайшов жінку.
Тобто для прання.
Прошу, батьку. Звісно, я зрозуміла.
Хто такий Юнус?
Він орендар.
Орендар? Це готель для самотніх.
Орендарів тут вистачає.
У нього курчаве волосся. Він студент.
Він навчається в медичному.
Так. Це його кімната.
Але не приходь більше так пізно.
Це недоречно.
Відвідуй його вдень.
Зія?
Нарешті. Де ти був, брате?
Я хотів зайти, але подумав, що ти не хочеш.
Ти відчув землетрус минулої ночі? Нас трясло, як листя.
Але я подумав, там тобі безпечно, бо тут усе ціле.
Я дуже хвилювався, брате.
Що в тебе з тим чоловіком?
-Не знав, що казати на навчанні. -Навчання?
Усе скінчено. Для мене навчання скінчено.
Про що ти?
Слухай, Зіє,
ти можеш мені сказати, навіть якщо це ганьба.
Я не така людина. Я нікому не скажу.
Повір. Я збережу таємницю.
Правда?
Допоможеш мені?
Що в тебе з руками?
Юнусе, я зробив страшенно жахливу річ.
Ти вбив того чоловіка?
Якого біса?
Зіє!
Що це в біса таке?
Юнусе…
Юнусе, зберися.
Давай, Юнусе!
Треба переконати батька Гамді, що ми були разом 2 ночі.
Орендодавець бачив тебе.
Скажи, ти таємно мене провів
і сховав у своїй кімнаті.
А він побачив мене за два дні.
Не знаю. Забудь, Юнусе.
Вони не будуть так питати.
Скажемо батьку Гамді, що я не був тут під час вибуху,
і що я був із тобою.
Він єдиний свідок.
-А якщо він не повірить? -Я змушу повірити.
Цей дім дуже далеко від найближчого поселення.
Ніхто не дізнається про пожежу в ньому.
Так, пожежа.
Вогонь приховає все, не залишивши слідів.
Немає ніякого Іхсана, немає машини.
Не треба!
Не кажи, що спалиш його, або я пас. Я сам піду в поліцію.
Навіть як він у такому стані…
Ти божевільний? За кого ти мене маєш?
Я не вбиваю людей. Я не можу нікого вбити. Я не можу.
Але ж поліція шукатиме спалене тіло Іхсана?
-Шукатимуть кістки? -Їм не доведеться.
Там є спалене тіло.
Буде.
Воно там.
Юнусе.
Юнусе, зберися.
А як же професор Іхсан? Той, що там?
-А з ним що? -Тепер це вже не він.
Його не впізнати. Ти його бачив!
Залишимо його на вулиці, віддамо в руки долі.
Я знаю, що це жорстоко, Юнусе,
але я не хотів, щоб це сталося.
Це частково його вина.
Я був просто пішаком на шаховій дошці.
Я не можу йому допомогти. Ми не можемо.
Я нічого не можу зробити, Юнусе. Якби був…
Я більше не можу.
Я заплачу за свій гріх.
Я кину навчання, повернуся додому.
Я спалю свої надії, своє майбутнє, усе, що маю,
разом із цим будинком.
Дай мені ногу.
Він тепер прокажений, божевільний, який живе на вулиці.
Хтось йому допоможе.
Лікарня, добрий самаритянин чи лепрозорій.
Я не стану лікарем.
Половина мого серця помре.
Так я заплачу за свій гріх.
Якщо справді є пекло,
цей вогонь буде моїм пеклом.
У мене буде не одне, а два пекла, Юнусе.
Я згорю двічі:
і в цьому вогні, і в тому, що в потойбіччі.
Усе гаразд.
Певно, він боявся болю вогню, що пережив,
або у вогні він побачив схожість
із місцем, звідки він повернувся, про яке ми не знали.
Та в будь-якому разі Іхсан помер.
Його серце зупинилося.
Ти питав його, що таке пекло?
Скажи, що треба зробити, щоб не згоріти.
-Щоб ми могли… -Так.
Я б не отримав відповіді.
Той, кого я воскресив, забув навіть своє ім'я.
Усе, що він бачив і про що думав,
усе було в його голові.
Не ображайся, брате,
але те, що ти розповів, можна пояснити здоровим глуздом.
Може, серце зупинилося, а блискавка його запустила.
А що? Цілком можливо. Так було з моїм покійним дядьком.
Думали, він мертвий, і мало не ховали,
а він поворухнувся.
Налякав громаду.
Дядько побував на власному похороні.
Це можливо. У батька були такі випадки.
Але одного дня він мені все розповів.
Сам Іхсан.
Кілька років тому на його подвір'ї навіть стався вибух.
Він десь узяв порох.
-Порох? -Так. Цілі діжки.
Ходили чутки, що він хоче вкоротити собі віку.
Стій, дівчинко.
Решту шляху підемо пішки.
Давай. Ходи, Іхсане.
Отак.
Пробач мені.
Я…
Пробач мені!
Не озирайся, Юнусе.
Не озирайся!
Не треба! Не озирайся!
Ходім усередину, якщо холодно, Асіє.
Ні, все гаразд.
Ти не голодна, дівчинко?
Облиш.
Оскільки ми прямуємо в Стамбул,
і разом із тобою твій батько, то він має витрачати на тебе гроші.
Скуштуймо хоча б сімід-і халка?
Юначе!
Сімід-і халка, тату? Це застаріла назва.
-Смачного, пане. -Дякую.
Якщо я побачу гарну тканину у вітрині,
то це дещо вам коштуватиме.
Як ви вже наполягаєте.
А зараз? Гаразд.
Усе для моєї дівчинки.
Дякую.
Я все поясню батьку Гамді.
Він — єдиний свідок.
Якщо ми заспіваємо одну пісню і переконаємо його…
Просто підтверджуй все, що я кажу.
-Гаразд, Юнусе? -Авжеж.
Моя єдина робота — виправдовувати тебе.
Упевнений, ти вже знаєш, що казати, що робити,
і як це все подати.
Заради бога, Юнусе. Зараз саме час для цього?
Я ж казав.
Зроби мені останню послугу.
І тоді я зникну до біса.
Я все розповів. Це не моя вина.
Ну, звісно.
Це не твоя вина. Це все він.
Жалюгідний божевільний, якого ми кинули на вулиці, як цуценя.
Завжди хтось винен. Усе це вина великого світу.
Він не зрозумів і не стримав тебе. Лиш ти невинний.
Може, я й неправильно зробив, але ти мені допоміг.
Ми разом замішані в цьому.
Просто знай, якщо я піду на дно…
«Ти підеш зі мною». Так?
Не треба погроз, брате.
Я не порушую обіцянки.
Тож не хвилюйся.
Але я радий, що ти погрожував мені.
Тепер я знаю, що ти за людина.
Так, за європейським часом
ми поїхали о 5 ранку.
Зараз 9:15 ранку.
Додамо до цього шість годин. Що ми маємо?
П'ятнадцять по третій дня.
Сядемо на потяг до Еміненю
і зустрінемо Зію біля воріт академії.
Навіть якщо запізнимося, знайдемо його за адресою в листі.
І я надіслав телеграму й до академії.
Він має знати, що ми їдемо. Він чекатиме на нас біля воріт.
Так і буде.
Тому я йду звідси, батьку Гамді.
Я прийшов по твоє благословення.
Боже.
Я благословляю тебе,
але що раптом сталося, синку?
Ще вчора ти мріяв навчатися.
Схоже, ти здоровий.
Здоровий як бик.
Ми були разом два дні,
і він погладшав…
Що каже Іхсан?
Поговорив би ти з ним. Він не дозволив би кинути навчання.
Якби він міг говорити… Було б непогано.
У цьому й причина, батьку Гамді.
Я боюся стати, як він.
Хоч там як, я не ладнаю з професорами.
Мені тут не місце.
-І бачити його таким… -Яким?
-Я думав, йому набагато краще. -Ні, він…
Він…
Пам'ятаєте, як ви з Юнусом прийшли?
Я бачив порохові діжки, коли ви пішли.
Їх так багато.
На вигляд свіжі.
Я боявся, що щось станеться.
Тож я тоді пішов до Юнуса.
Так і було.
Боже.
У нього знову здали нерви? Дай нам сил, боже.
Я закрию крамницю і піду до нього.
Давай, синку. Збирай свої речі.
Благослови, батьку Гамді.
Я в боргу за те, що ти зробив для мене.
Я благословляю тебе,
але я не можу в це повірити.
Та я й звик до тебе.
Що поробиш, удачі.
Може, подумаєш і повернешся до навчання наступного року.
Не забувай, що тут завжди буде дім і твій батько Гамді.
Бувай здоровий.
Ти теж, синку. Напиши мені.
Джемшите, прийми замовлення.
-Я буду троттер. -Авжеж.
Якщо я більше не потрібен, я піду до академії.
-Юнусе… -З мене досить, брате.
Ти повторюватимеш те саме.
Ти гарно говориш,
але я сумніваюся, що так можна сказати про твоє серце.
Тому,
що б ти не сказав, мені байдуже.
Іди своєю дорогою. Бувай.
-Швидше! -Дорогу!
Швидше!
-Швидше! -Дорогу!
Увага, всі!
І не кажіть, що не чули! Слухайте уважно!
Театральна трупа Василія, найвідоміший театр,
приїхала розважити вас!
Ви не повірите в те, що побачите
у цьому дивовижному театрі, слава якого досягла Європи!
Бачу, ви дуже засмучені.
Будьте певні, ми зачаруємо вас
і порадуємо своїми трюками.
Усміхніться, будь ласка.
Увага!
І не кажіть, що не чули!
Слухайте уважно!
Театральна трупа Василія, найвідоміший театр,
приїхала розважити вас!
Думав, чому люди бояться воскреслих?
Капітане Омере?
Не знаю. Бо бояться смерті?
Люди не бояться смерті.
Вони вже знають про її існування.
Вони бояться, що воскреслі можуть заговорити.
Бо можуть сказати, що після смерті нічого немає.
Господи!
Не дивись на нього, дитино!
Проказа! Прокажений! Біжіть!
Він прокажений! Біжіть!
Він воскреслий! Він воскрес із могили!
Відійди, демоне!
Проказа! Він прокажений! Біжіть!
Стій!
Геть! Стій! Геть!
Він воскрес із могили!
-Стій! -Воскреслий!
-Відійди, прокажений! -Геть!
-Живий мрець!
Стій! Геть!
-Живий мрець! -Бий його!
Не робіть цього. Будь ласка.
Не треба! Не робіть цього.
Годі! Не робіть цього. Годі!
Годі! Не робіть цього!
Геть!
-Швидше! -Геть!
-Іди геть! -Іди геть!
-Хапайте його! -Хапайте його!
Ми його схопили.
Переклад субтитрів: Дарина Полякова