Mașinăria.
UN SUFLET SE VA RIDICA DIN MORȚI
Era neatinsă.
Mă fixa intactă, parcă batjocorindu-mă.
De parcă o protejase o armură divină, vreo forță incognoscibilă.
De parcă avea ochi și îmi rânjea în față ca un copil râzgâiat.
Pentru prima dată în viața mea, am simțit prezența diavolului.
Poate ascuns într-o firidă, de unde zicea:
„Jocul nu s-a încheiat. Ordaliile abia au început.”
Așa îmi șoptea.
Cartea are 81 de pagini.
Pagina 81 e complet goală. Care e semnificația?
Deschide palma mâinii drepte.
Uită-te la liniile astea.
Ce zice aici? „18”.
18.
Acum deschide palma stângă. Ce zice acolo?
- Optzeci și unu. - 81.
Pune-le împreună. Ce obții?
- Nouăzeci și nouă. - Bravo!
„Allah are 99 de nume”, spune cartea.
Acum înțelegi motivul
pentru ținem palmele deschise când ne rugăm…
și pentru Salah?
Creatorul și-a întipărit cele 99 de nume
în palmele noastre.
Înainte de naștere. Vezi?
Întipărite în palmele noastre.
Întipărite în palme.
Întipărite… în palmele noastre.
Au terminat cartea la pagina 80,
iar pagina 81 e complet goală.
Intenționat.
Fiindcă suma celor două e… 99!
Pagina goală e…
o renaștere…
și o nouă viață!
„Remediul care vine de la palme.
Palmele dau și iau.”
Palmele…
„Lumina va lovi și un suflet se va ridica din morți.
Mai puternic ca niciodată.
O lumină care va le va estompa pe toate cele care îi vor urma.
O lumină care va le va estompa pe toate cele care îi vor urma.”
Trebuia să fie plesnit.
Copilul e rebel din naștere. S-a născut cu picioarele înainte.
Și-a sfâșiat mama când a ieșit. A lăsat-o în baltă de sânge.
De aceea biata Gülfem n-a mai putut avea copii.
„O lumină care va le va estompa pe toate cele care îi vor urma.”
Am rupt uterul mamei. I-am estompat pe care ce ar fi venit.
Sunt unic!
Eu sunt lumina!
Nu contează dacă mă iubești sau mă surghiunești!
Lumina aceea sunt eu! Eu sunt!
Te voi crea, te voi face să exiști din nou.
Vei renaște din cenușa ta, ca un fenix.
Ca pasărea fenix.
Bună ziua!
Bună ziua! Mulțumesc.
Asiye! Cine e, fată?
Era Gulnihal. Mă invită la o cafea.
De ce nu beți aici?
A plecat imediat.
Ce ciudată e!
Bine, du-te să stați la taclale.
- Ți-ai neglijat prietenele. - Bine.
Nu le spun alor mei despre scrisoare.
Zi, fată…
Ce ți-a scris?
Vreau să știu cum îl roade dorința.
Nimic nou. A scris:
„Scumpa mea, simt că mi-am lăsat trupul și inima acolo cu tine.
Brațele mele sunt ca cioturile și am otravă în stomac.
Când respir, plămânii…”
Încetează, mi-e scârbă.
De ce vorbește ca măcelarii?
Se pare că bărbații ard în interior.
Trebuie să-i punem pe pompieri să-i stingă focul lui Ziya.
Oricând arde
Noi cântăm în cor
Oricând arde Noi cântăm în cor
Imediat!
„Palmele dau și palmele iau.”
Înalță-te!
Nu e suficient? Dă-i mai tare!
Ce mai vrei? Să-ți dau viața mea? Zi!
CREATURA FUGARĂ
Ce s-a întâmplat după?
Căpitane, scoate-mă la soare.
De ce?
Pentru ce?
Ce flacără ardea în mine?
De ce am renunțat la lumea asta?
La frumusețea asta…
La viața asta?
De ce ești mohorât, băiete? Ești foarte tânăr.
Ce s-a terminat? Ce s-a dus?
Nimic nu e fără de leac, doar moartea.
Profesore…
Dați-mi drumul! Mă auziți?
Știu că doare.
Dați-mi drumul! Vă aduc alifie.
Vă rog, dați-mi drumul.
Haideți!
Odată ce s-a dus sentimentul dulce al victoriei,
am gândit rațional.
Nu știam ce înviasem, cărei creaturi îi dădusem viață.
Sau de unde o adusesem înapoi.
În scurt timp…
limba a decis singură.
Nu i-am mai spus İhsan.
Asta va alina durerea.
E în regulă. Ușurel.
Nu! Ce faci?
Nu e de mâncat. E alifie.
Doamne! Ți-e foame. Și mie.
Lasă-mă să rezolv aici înainte.
Bine? Nu mânca.
Asta-mi trebuia!
Vino încoace! Hai afară!
- Mulțumesc, fiule. Fii binecuvântat. - Mulțumesc.
Stai!
Bea ăsta!
Nu te atinge pe față!
Știu că ai dureri.
Dar vor trece. Nu-ți face griji.
Ce e? De ce mă privești așa?
Nu mă recunoști?
Sunt eu, Ziya.
Și tu ești?
Haide! Vorbește!
Vorbește! Spune ceva. Spune-ți numele.
Zi-mi ce știi.
Nu te mai holba la mine și vorbește!
Așa, da?
Așa. Îți amintești.
Trebuie să fie amintirea lui İhsan acolo.
Ascunsă în mintea ta.
Îți vei aminti treptat.
Uite!
Aici. Nu te teme.
Amintirea o să doară. Dar e bine că erai în spatele mașinăriei.
Te-a protejat.
Fața ta…
Va fi dureros.
Te vei speria, dar trupul tău e intact.
Haide!
Uite. Tu ai construit mașinăria asta.
Am pus-o în funcțiune împreună. Te-am ajutat.
Da? Încearcă să-ți amintești.
Haide, amintește-ți.
Doamne!
Ce s-a întâmplat?
Ce e?
Nu… Serios?
Ce e?
De ce ți-e frică?
Dă-mi drumul!
Nu se poate!
Nu e posibil.
Asiye, mă întreb câte valize mai împachetezi.
Sunt cămăși curate și lenjerie pentru Ziya.
Nu le aducem înapoi.
Dar le aducem pe cele murdare.
Dacă nu le poate spăla acolo…
Sigur a găsit o femeie.
Să-i spele, adică.
Am înțeles ce ziceați, tată. Desigur.
Care naiba Yunus?
- E chiriaș aici. - Aici? E han de burlaci.
Sunt o grămadă.
E un student cu părul creț.
Merge la școala de medicină?
Da. Aia e camera lui.
Dar să nu mai vii la ora asta.
Nu se cuvine. Vizitează-l pe timp de zi.
Ziya? În sfârșit! Unde ai fost, frate?
Aș fi venit la tine, dar nu știam ce vrei.
Ai simțit cutremurul de ieri? Ne-a scuturat bine de tot.
Aici ești în siguranță, n-a picat nimic.
Am murit de grijă, frate.
Ce faci cu omul ăla?
- Nu știu ce să le zic la școală. - La școală?
S-a terminat cu școala pentru mine.
Ce îndrugi acolo?
Ziya, îmi poți spune, chiar dacă e rușinos.
Nu sunt așa. Nu voi spune nimănui.
Îți păstrez secretul.
Cu adevărat?
Mă vei ajuta?
Ce e cu mâinile tale?
Yunus, am făcut o grozăvenie.
L-ai ucis?
Ce naiba?
Ziya!
Ziya, ce naiba se întâmplă?
Revino-ți în fire, Yunus.
Haide!
Trebuie să-l convingem pe Hamdi că am fost cu tine.
Proprietarul hanului te-a văzut.
Spune-i că m-ai ascuns în camera ta.
Că eram aici de două nopți aici deja.
Nu știu, zi ce-o fi, Yunus.
Nu o să-și bage nasul.
Îi spunem părintelui Hamdi că nu eram aici când cu explozia,
că eram cu tine.
E singurul martor.
- Și dacă nu ne crede? - Îl conving eu.
Casa e departe de cea mai apropiată așezare.
Va dura ceva până să se afle de incendiu.
Da, un incendiu.
O să acopăr totul. Nu las urme.
Niciun İhsan și nicio mașinărie.
Nu! Dacă vrei să-l arzi, eu plec.
Mă duc la poliție. Chiar și în starea asta…
Ești nebun? Drept ce mă iei?
Nu pot ucide pe nimeni. Nu sunt capabil.
Poliția nu va căuta cadavrul?
- Să-i găsească oasele? - Nu e nevoie.
Este un corp ars. Va fi acolo.
Acolo.
Yunus…
Adună-te!
Cum rămâne cu profesorul İhsan?
- Ce facem cu el? - E altceva acum.
E de nerecunoscut. L-ai văzut doar!
O să-l abandonăm în stradă.
Știu că e crud, Yunus, dar n-am vrut să se întâmple asta.
E parțial vina lui.
Eu am fost doar un pion.
Nu îl putem ajuta acum.
Nu am ce să fac, Yunus. Dacă aveam vreo soluție…
Sunt epuizat.
Voi plăti pentru păcatul meu.
Renunț la școală, mă întorc acasă.
O să-mi ard din temelii năzuințele, viitorul și tot ce am
odată cu casa asta.
Dă-mi piciorul.
Va fi un lepros, un nebun de pe străzi.
Sigur îl va ajuta cineva.
Un spital, un bun samaritean sau azilul de leproși.
Nu voi deveni medic.
Voi trăi cu jumătate din inimă lipsă.
Așa îmi voi plăti păcatul.
Dacă chiar există un iad…
focul acesta va fi iadul meu.
Nu voi avea un iad, ci două, Yunus.
Voi arde de două ori, în focul acesta și în cel de pe lumea cealaltă.
E în ordine.
Poate că se temea de durerea arderii.
Sau vedea în flăcări
reflecția locului de unde venise, de care nu știam nimic.
Dar, în sens strict, İhsan murise.
Inima lui se oprise.
L-ai întrebat cum e iadul?
Spune-ne ce să facem să nu ardem acolo!
- Ca să putem… - Da.
Nu avea cine să-mi răspundă.
Înviatul își uitase până și propriul nume.
Orice vedea sau credea era închis în mintea lui.
Fără supărare, frate,
dar ce ne-ai spus se poate explica cu bun-simț.
Inima lui s-a oprit o vreme, iar trăsnetul i-a pornit-o.
Nu e așa de exagerat, nu?
A pățit unchiu-meu răposat.
Credeam că e mort și urma să-l îngropăm, dar s-a mișcat.
A îngrozit pe toată lumea.
A fost la propria înmormântare.
E posibil. Tata avea astfel de cazuri.
Dar într-o zi mi-a spus totul.
Însuși İhsan.
A avut o explozie acum câțiva ani. Ținea praf de pușcă.
- Praf de pușcă? - Da. Butoaie întregi.
Se zvonea că vrea să-și ia viața.
Stai, fată!
O să mergem pe jos de aici.
Haide! Vino, İhsan.
Așa.
Iartă-mă!
Eu…
Iartă-mă!
Nu te uita în urmă, Yunus. Nu te uita!
Nu te uita în urmă!
- Putem intra dacă ți-e frig, Asiye. - Nu, e în regulă.
Nu ți-e foame, fată? Zi!
Nu mergem mereu la Istanbul.
Cât timp ești cu tatăl tău, trebuie să-l faci să spargă pușculița.
Ne luăm niște simid-i halka?
- Tinere! - Cine mai zice „simid-i halka?”
- Poftă bună, domnule. - Mulțumesc.
Dacă văd vreun material frumos prin vitrine,
o să vă cer câțiva metri.
Dacă insistați.
Zău? Așa te vreau.
Orice pentru fata mea.
Mulțumesc.
Îi voi explica totul lui Hamdi.
E singurul martor rămas.
Dacă ne ținem isonul și îl convingem…
Te rog să confirmi orice îi zic.
- Bine, Yunus? - Sigur.
Scopul meu e să-ți cânt în strună.
Sunt sigur că știi deja ce să inventezi
și cum să prezinți frumos.
Ce naiba, Yunus? Acum te-a apucat?
Ți-am spus.
Fă-mi o ultimă favoare.
Apoi o să dispar oricum.
Ți-am spus, nu e vina mea.
Desigur. Nu e vina ta, doar a lui.
Nebunul amărât pe care l-am aruncat în stradă.
Mereu e vina altcuiva. Lumea întreagă e de vină.
Nu te înțelege, nici susține. Ești singurul nevinovat.
Poate că am greșit, dar m-ai ajutat.
Suntem în asta împreună.
Dacă mă duc la fund…
„Vii și tu cu mine.” Nu?
Nu e nevoie de amenințări, frate.
Nu-mi încalc promisiunile, stai calm.
Dar mă bucur că m-ai amenințat.
Acum știu exact ce fel de om ești.
După ora europeană,
am plecat de acasă la 5:00.
Acum e 9:15.
Adăugă șase ore și cât vine?
Ora 15:15.
Luăm trenul din Eminönü
și îl prindem pe Ziya când iese.
Chiar dacă întârziem, îl găsim după adresa de pe scrisoare.
Am trimis telegramă și la școală.
Trebuie să știe că venim. O să ne aștepte la poartă.
Sigur.
Plec de aici, părinte Hamdi.
Vă cer binecuvântarea.
Allah ferească-ne!
Ai binecuvântarea mea,
dar ce s-a întâmplat, fiule?
Mai deunăzi erai obsedat de studii.
- Pari să fii sănătos. - Ca taurul.
A stat cu mine în ultimele două zile și s-a îngrășat bine.
Ce spune İhsan?
Aș vrea să fi vorbit cu el. Nu te-ar lăsa să renunți la școală.
Dacă ar fi putut vorbi, ar fi fost bine.
E parte din motiv, părinte Hamdi.
Mă tem că voi ajunge ca el. Și nu mă înțeleg cu ceilalți profesori.
Locul meu nu e aici.
- Când l-am văzut așa… - Cum?
- Credeam că îi merge bine. - Nu, el…
A fost…
Știți când m-ați vizitat cu Yunus?
Am văzut butoaiele de praf de pușcă.
O grămadă, păreau noi.
Mi-a fost teamă și m-am dus la Yunus.
Așa a fost.
Vai de mine!
Iar e tulburat? Să ne ajute Allah!
Închid și mă duc la el.
Haide, fiule. Ia-ți lucrurile.
Dați-mi binecuvântarea.
Nu vă pot răsplăti pentru tot ajutorul.
Ai binecuvântarea mea, dar încă nu pot să cred, fiule.
M-am obișnuit cu tine. În orice caz, noroc bun!
Poate te gândești mai bine și te întorci la studiu la anul.
Nu uita că vei avea mereu o casă aici, la părintele Hamdi.
- Sănătate! - Și ție. Scrie-mi.
Cemșit, ia-le comanda.
- De porc. - Imediat.
Dacă am terminat, mă duc la școală.
- Yunus… - Scutește-mă!
Pui aceeași placă.
Vorbești frumos, dar nu din inimă.
Prin urmare, nimic din ce spui nu are însemnătate pentru mine.
Pleacă acum. Rămas-bun!
- La o parte! - Faceți loc!
La o parte!
- Mișcă! - Mișcă!
Atenție!
Ascultați la mine!
Compania de teatru renumită a lui Vasili
este aici să vă distreze!
Nu o să vă credeți ochilor
în acest teatru fabulos care a făcut vâlvă în Europa!
Văd că ești deprimat.
Poți fi sigur că te vom fermeca
și trucurile noastre îți vor umple inima de bucurie.
Zâmbește, te rog. Da?
Atenție, oameni!
Ascultați la mine!
Atenție!
Căpitane Ömer, te-ai întrebat vreodată de ce se teme lumea de morții-vii?
Nu știu. Fiindcă le e teamă de moarte?
Oamenilor nu le e teamă de moarte.
Știu deja că există.
Le e teamă că morții ar putea vorbi.
Fiindcă ar putea spune că nu e nimic după moarte.
Doamne! Nu te uita la el, scumpule!
E lepros! Fugiți!
E mort-viu! S-a ridicat din mormânt!
Dispari, demonule!
E lepros! Fugiți!
Stai!
Dispari! Marș!
Strigoi înviat!
Strigoi!
- Valea, leprosule! - Marș!
- Pleacă! - Strigoi!
Stai! Pleacă!
- Strigoi! - Loviți-l!
Nu-i faceți asta!
Nu! Încetați!
Opriți-vă! Nu faceți asta!
Gata! Încetați!
Marș!
- Pleacă! - Dispari!
- Valea! - Marș!
- Prindeți-l! - Prindeți-l!
L-am prins!