Maskinen.
Den var like hel.
Den sto der intakt, som om den hånet meg.
Som om en guddommelig rustning, en ukjent styrke, beskyttet den.
Som om den hadde øyne
og så på meg fra avstand, glisende som en bastard.
For første gang i livet følte jeg Djevelens nærvær.
Som om den gjemte seg i et hull i rommet
og hvisket "spillet er ikke over, det har nettopp startet" i øret mitt.
Boken er 81 sider lang. Side 81 er helt tom.
Hva betyr det?
Åpne høyre håndflate.
Se på linjene der.
-Hva står det der? Atten. -Atten.
Åpne venstre håndflate. Hva står det der?
-Åttien. -Åttien.
Legg dem sammen. Hva får du?
-Nittini. -Bra jobbet.
"Gud har 99 navn," sier boken.
Forstår du nå hvorfor vi åpner hendene når vi ber
eller utfører Salah?
Skaperen har innprentet sine 99 navn i håndflatene våre.
Selv før vi ble født. Ser du?
Innprentet i håndflatene våre.
Innprentet… Innprentet i håndflatene våre.
De avsluttet boken på side 80,
og side 81 er helt tom. Dette var bevisst.
Fordi summen av de to er 99!
Den tomme siden betyr…
…ny fødsel
og nytt liv!
"Midlet som kommer fra håndflatene. Det er håndflatene som både gir og tar."
Håndflatene…
"Et lys treffer maskinen, en sjel våkner fra de døde.
En sjel sterkere enn noensinne.
Et lys som sperret veien for de som fulgte det.
Et lys som sperret veien for de
som fulgte det…"
Han måtte daskes. Gutten var opprørsk selv ved fødselen.
Han ble født med føttene først. Moren revnet da han kom ut,
dekket av blod.
Derfor kunne ikke stakkars Gülfem få flere barn,
og det får hun ikke.
"Et lys som sperret veien for de som fulgte det."
Jeg rev opp mors livmor. Jeg sperret veien for de som fulgte.
Jeg er den ene!
Det lyset er meg! Det er meg!
Samme om du elsker eller forviser meg! Det lyset er meg! Det er meg!
Jeg skal skape deg, så du eksisterer igjen.
Du blir gjenfødt fra asken din, som en føniks.
Som en føniks.
God dag.
God dag. Takk.
Asiye! Hvem er det?
Det var Gülnihal. Hun inviterer meg på kaffe.
-Kan dere ikke drikke den her? -Hun dro etter å ha spurt.
Hun er en raring. Ok, så gå. Dere tar en prat.
-Du har neglisjert vennene dine. -Greit.
Jeg forteller ikke foreldrene mine om brevet.
Jenta mi. Fortell litt. Hva skrev han?
Jeg vil vite hvordan menn brenner av attrå.
Å, det er det vanlige.
Han skrev: "Kjære, det er som om venstre side av kroppen, hjertet, er hos deg.
Armene mine er som stumper, og det er bitter gift i magen min.
-Når jeg puster inn, er lungene…" -Slutt, jeg blir kvalm.
Hvorfor høres han ut som en selger?
Menn brenner visst på innsiden.
Å kjære. La oss få brannmennene til å slukke Ziyas ild.
Når det er brann Er vi der alle mann
Ikke lenge til.
"Det er håndflatene som både gir og tar."
Våkne!
Holder det ikke? Få det til å holde! Hva mer vil du ha? Livet mitt?
CREATURE
Hva skjedde så?
Kaptein, ta meg med ut i solen.
Hvorfor?
For hva?
Hvilken ild brente meg?
Hvorfor ga jeg opp denne verdenen?
Denne skjønnheten,
dette livet?
Hvorfor så dyster? Du er så ung. Hva er over? Hva er borte?
Ingenting er uten løsning. Ingenting annet enn døden.
Professor…
Kom igjen.
Hører du meg?
Jeg vet det gjør vondt.
Slipp. Jeg henter litt salve. Vær så snill, bare slipp meg.
Kom igjen.
Da følelsen av beruselse og seier forsvant,
prøvde jeg å tenke klart.
Jeg visste ikke hva jeg gjenopplivet, hva jeg ga liv til,
eller hvor det kom tilbake fra.
Plutselig kom tungen meg i forkjøpet,
og sluttet å kalle ham İhsan.
Dette fjerner smerten.
Det går bra. Rolig.
Nei! Hva gjør du? Det er ikke mat. Det er salve.
Herregud. Du er sulten.
Det er jeg også.
La meg bli kvitt den der inne først. Ok? Ikke spis den.
Akkurat det jeg trengte. Kom hit. La oss få deg ut.
-Takk, gutt. -Takk selv.
Gud velsigne deg.
Her, drikk dette.
Nei. Ikke rør det!
Jeg vet du har vondt.
Men det går over. Ikke vær redd.
Hva er det? Hvorfor ser du sånn på meg?
Gjenkjenner du meg ikke?
Det er Ziya.
Og du er?
Kom igjen. Snakk. Si noe.
Si navnet ditt.
Si hva du vet.
Slutt å stirre og snakk. Kom igjen, snakk!
Sånn, ja.
Der, ja. Du husker.
Det må være et minne om İhsan der inne.
Gjemt i hjernen din, i sinnet ditt.
Du husker det gradvis.
Se.
Så, så. Ikke vær redd.
Det blir vondt å huske. Men heldigvis var du bak maskinen.
Den beskyttet deg.
Ansiktet ditt…
Det blir vondt.
Du vil skremme deg selv, men se, kroppen er like hel.
Kom igjen.
Se. Det var du som bygget maskinen. Du og jeg gjorde det.
Jeg hjalp deg.
Ja? Prøv å huske.
Kom igjen, husk.
Gode Gud.
Hva skjedde?
Hva er det?
Nei… Virkelig?
Hva er det?
Hvorfor er du redd?
Slipp!
Det kan ikke være sant. Det er ikke mulig.
Jeg lurer på hvor mange kofferter du skal pakke.
Det er rene skjorter og undertøy til Ziya, far.
Vi tar det ikke med tilbake.
Og vi tar med de skitne.
Om han ikke kan vaske dem der…
Han har nok funnet en dame. Til klesvasken, mener jeg.
Vær så snill, far. Det skjønte jeg selvsagt.
Hvem av dem er Yunus?
-Han leier her. -Leier? Dette er et vertshus for enslige.
Ingen mangel på leietakere her.
Han har krøllete hår. Han er student.
Han går på medisinstudiet. Ja. Det er rommet hans.
Men kom aldri så sent igjen.
Det er upassende. Besøk ham om dagen.
Ziya?
Endelig. Hvor har du vært, bror? Jeg tenkte du ikke ville jeg skulle komme.
Du kjente jordskjelvet i går? Det ristet oss voldsomt.
Jeg tenkte du var trygg, siden ingenting kollapset.
Jeg var så bekymret.
Hva gjør du med den mannen? Hva skal jeg si til skolen?
Skolen?
-Det er over. Ikke mer skole for meg. -Hva prater du om?
Hør her, Ziya. Du kan si det, selv om det er skamfullt.
Jeg er ikke sånn. Jeg sier ingenting. Jeg holder på hemmeligheten.
Gjør du virkelig det?
-Vil du hjelpe meg? -Hva har skjedd med hendene dine?
Jeg har gjort en fryktelig ting.
Drepte du ham?
Hva i helvete?
Ziya… Ziya!
-Hva i helvete er dette? -Yunus… Yunus!
Yunus, ta deg sammen.
Kom igjen!
Hamdi må tro at jeg var med deg i to netter.
Hva med husverten? Han så deg.
Si at du snek meg inn og gjemte meg på rommet ditt.
At jeg hadde vært der i to netter. Jeg vet ikke. Ikke tenk på det nå.
De graver ikke så mye.
Vi sier til Hamdi at jeg ikke var der da det eksploderte,
at jeg var med deg.
Han er eneste vitne.
-Og om han ikke tror på det? -Jeg får ham til det.
Huset er så langt fra nærmeste bosetning.
Ingen får vite at det var brann ennå, ikke på en stund.
Ja, brann.
Det dekker over alt uten å etterlate spor.
Ingen İhsan å finne, og ingen maskin.
Nei! Ikke si du brenner ham, da stikker jeg. Jeg går selv til politiet.
-Selv om han er sånn… -Er du gal? Hva tar du meg for?
Jeg dreper ikke, jeg kan ikke drepe noen. Det kan jeg ikke.
Vil ikke politiet se etter liket?
-Prøve å finne bena? -Det trenger de ikke.
Det er et brent lik der.
Det vil det være.
Det er der borte.
Yunus…
Yunus, ta deg sammen.
Hva med professor İhsan? Den der inne?
-Hva med ham? -Han er en annen nå.
Ugjenkjennelig. Du har sett ham!
Vi setter ham på gaten, lar skjebnen bestemme.
Jeg vet det er slemt, men det var ikke meningen at dette skulle skje.
Det er delvis hans skyld. Jeg var bare en brikke på sjakkbrettet.
Verken jeg eller vi kan hjelpe ham.
Det er ingenting jeg kan gjøre. Om det var det…
Jeg er utslitt.
Jeg betaler for min synd, samme hva den er.
Jeg slutter på skolen og drar hjem.
Jeg brenner ned håpet mitt, fremtiden min, alt jeg har,
sammen med dette huset.
Gi meg foten din.
Han er spedalsk nå, en galning som bor på gaten.
Noen vil vel hjelpe ham.
Et sykehus, en god samaritan eller leprosariet.
Jeg blir ikke lege.
Jeg vil leve med et halvt hjerte. Sånn vil jeg betale for min synd.
Om helvetet finnes, vil denne ilden være mitt helvete.
Jeg får ikke bare ett, men to helveter, Yunus.
Jeg vil brenne to ganger, både i denne ilden og i den på den andre siden.
Det går bra.
Kanskje han var redd for smerten ild hadde påført ham, eller så så han likheten
til stedet han kom tilbake fra, stedet vi ikke kjenner.
Men alt i alt hadde İhsan dødd. Hjertet hans stoppet.
Spurte du hvordan helvetet var?
Fortell hva som må gjøres for ikke å brenne der.
-Så vi kan… -Ja.
Jeg ville ikke fått svar.
Den jeg gjenopplivet, hadde til og med glemt navnet sitt.
Hva enn han hadde sett eller tenkt, var det innestengt i hodet hans.
Ikke vondt ment,
men det du fortalte, kan jeg forklare med sunn fornuft.
Kanskje hjertet stoppet, og lynet startet det igjen.
Det er vel ikke så fjernt? Det skjedde med min avdøde onkel.
Vi skulle til å begrave ham, men så beveget han på seg.
Det skremte menigheten.
Så mannen kunne delta i sin egen begravelse.
Det er mulig. Far hadde slike tilfeller.
Men en dag fortalte han meg alt.
İhsan selv.
Det var en eksplosjon i hagen hans for noen år siden.
Han fikk tak i krutt.
-Krutt? -Ja. Tønnevis.
Ryktet sa han ville ta livet sitt.
Stopp, jente.
Vi går resten av veien.
Kom igjen. Kom, İhsan.
Sånn.
Tilgi meg.
Jeg…
Tilgi meg!
Ikke se deg tilbake.
Ikke se deg tilbake!
Nei! Ikke se deg tilbake!
-Vi kan gå inn om du er kald. -Nei, jeg har det bra.
Er du ikke sulten? Gi deg.
Vi reiser sjelden til Istanbul, så når du har med faren din,
burde du få ham til å bruke penger.
La oss iallfall spise en simid-i halka?
Unge mann!
Simid-i halka, far? Det navnet er utdatert.
-Nyt den, min herre. -Takk.
Om jeg ser fint stoff i et butikkvindu, ber jeg deg kjøpe noen meter av det.
Siden du insisterer.
Gjør du det, altså? Greit. Hva som helst for jenta mi.
Takk.
Jeg skal forklare alt til Hamdi. Han er den eneste løse tråden.
Om vi sier det samme og får overbevist ham…
Bare bekreft alt jeg sier.
-Ok, Yunus? -Ja visst.
Min ene jobb i livet er å berettige deg.
Du vet nok allerede hva du skal si og hvordan du skal levere det.
For Guds skyld, Yunus. Er dette riktig tidspunkt for sånt?
Jeg har jo sagt det. Bare gjør meg denne siste tjenesten.
Så stikker jeg uansett. Det er ikke min feil.
Selvsagt.
Det er ikke din feil. Det var ham.
Det var galningen vi satte igjen på gaten som en valp.
Det er alltid noen andre. Det er verden som har skylden.
Den forsto deg ikke. Du er den eneste uskyldige.
Kanskje det var galt, men du hjalp meg. Vi har vært sammen om dette.
-Bare vit at om jeg blir tatt… -"Blir du også det." Er det greia?
Du trenger ikke true, bror. Jeg bryter ikke løftene mine.
Så slapp av.
Men jeg er faktisk glad du truet meg.
Nå vet jeg akkurat hva slags menneske du er.
Ifølge europeisk tid forlot vi huset klokken 5.00.
Nå er den 9.15.
Legg til omtrent seks timer. Hva får vi da?
Kvart over tre.
Vi går på toget i Eminönü og møter Ziya ved skolen når den slutter.
Om vi er sene, finner vi ham med adressen på brevet.
Jeg sendte et telegram til skolen.
Han må vite at vi er på vei. Han venter ved porten.
Det gjør han.
Jeg skal forlate dette stedet, Hamdi. Jeg kom for å få din velsignelse.
Herlighet. Du har min velsignelse, men hva har skjedd?
I går ville du så gjerne studere. Du ser frisk ut også.
Grisefrisk.
Han har vært hos meg de siste to dagene og blitt feit…
Hva sier İhsan?
Du burde prate med ham. Han ville ikke latt deg slutte.
Om han kunne prate… Det ville vært fint.
Det er noe av grunnen, Hamdi. Jeg er redd for å bli som ham.
Jeg kommer uansett ikke overens med professorene.
Jeg hører ikke til der.
-Og å se ham sånn… -Hvordan?
-Jeg trodde han var frisk nå. -Nei, han…
Han har vært…
Husker du da du og Yunus besøkte meg?
Jeg så kruttønnene da dere hadde dratt. Så mange.
De så nye ut.
Jeg var redd noe ville skje, så jeg dro til Yunus den kvelden.
-Ja, det var det som skjedde. -Huff.
Ble han emosjonell igjen? Gud hjelpe oss.
Jeg stenger og besøker ham. Kom igjen. Hent tingene dine.
Gi meg din velsignelse. Jeg kan ikke betale for det du har gjort for meg.
Du har min velsignelse, men jeg kan nesten ikke tro dette.
Jeg har blitt vant til å ha deg her. Vel, lykke til.
Kanskje du tenker deg om og studerer videre neste år.
Ikke glem at du alltid har et hjem og en venn her.
-Pass på deg selv. -Du også. Skriv til meg.
Cemşit, ta ordren deres.
-Syltelabb, takk. -Skal bli.
Om jeg ikke trengs mer, drar jeg til skolen.
-Yunus… -Spar meg, bror.
Du gjentar bare det samme. Du snakker pent,
men det samme kan neppe sies om hjertet ditt.
Derfor har ingenting du sier noe verdi for meg.
Gå din vei. Farvel.
-Flytt dere! -Unna vei!
Flytt dere!
-Flytt dere! -Flytt dere!
Hør etter, alle sammen!
Hør på meg! Hør nøye etter!
Vasilis teaterkompani, det mest berømte teatret,
er her for å underholde dere!
Dere vil ikke tro det dere får se
i dette fantastiske teatret hvis popularitet har nådd Europa!
Jeg ser du er svært dyster.
Vær trygg på at vi fortryller deg og gjør deg glad med triksene våre!
Smil, vær så snill. Ja?
Hør etter, alle sammen! Hør på meg!
Hør nøye etter!
Vasilis teaterkompani, det mest berømte teatret,
er her for å underholde dere!
Har du tenkt over hvorfor folk er redde for de udøde, kaptein Ömer?
Jeg vet ikke. Fordi de er redde for døden?
Folk er ikke redde for døden. De vet allerede at den eksisterer.
De er redde for muligheten for at døde kan begynne å prate.
Fordi de kanskje vil si at det ikke finnes noe etter døden.
Kjære Gud!
-Ikke se på ham, kjære! -Spedalskhet! Han er spedalsk! Løp!
Han er spedalsk! Løp!
Han er en udød! Stått opp fra graven!
Forsvinn, din demon!
Spedalskhet! Han er spedalsk! Løp!
Stopp!
-Gå vekk! Stopp! Gå vekk! -Udød! Han har reist seg fra graven!
-Stopp! -Udød!
-Stikk! -Kom deg vekk!
-Ha deg vekk! -Udød!
Stopp! Kom deg vekk!
-Udød! -Slå ham!
Ikke gjør det. Vær så snill.
Nei! Ikke gjør det!
Stopp! Ikke gjør det! Stopp!
Ikke gjør det!
Kom dere vekk!
-Flytt dere! -Kom dere vekk!
-Forsvinn! -Forsvinn!
-Ta ham! -Ta ham!
Vi tok ham!
Tekst: Ida Aalborg