A gép.
„EGY LÉLEK FELTÁMAD A HALÁLBÓL”
Nem esett baja.
Sértetlenül állt ott, mintha gúnyolódna velem.
Mintha valami túlvilági páncél, valami ismeretlen erő védte volna meg.
Mintha szemei lettek volna,
és messziről figyelt volna, mint egy elkényeztetett fattyú.
Életemben először éreztem az ördög jelenlétét.
Mintha a szoba egyik zugában rejtőzött volna,
és a fülembe súgta volna: „Még nincs vége, a neheze még csak most kezdődik.”
A könyv 81 oldalas.
A 81. oldal teljesen üres.
Ez mit jelent?
Nyisd ki a jobb tenyered!
Nézd meg rajta a vonalakat!
Mit látsz ott? Tizennyolc.
Tizennyolc.
Most nyisd ki a bal tenyered!
Mit látsz ott?
Nyolcvanegy.
Add össze őket! Mi az eredmény?
Kilencvenkilenc.
Ügyes vagy.
A szent könyv szerint az Úrnak 99 neve van.
Most már érted,
miért nyitjuk ki a tenyerünket, amikor imádkozunk,
és a szertartásainkat végezzük?
A teremtő belevéste a tenyerünkbe
mind a 99 nevét.
Már a születésünk előtt. Látod?
A tenyerünkbe véste.
Belevéste…
A tenyerünkbe véste.
A könyvet a 80. oldalon fejezte be,
és a 81. oldal teljesen üres.
Ez nem véletlen.
Mert a kettő összege
kilencvenkilenc!
Az üres oldal…
születést…
és új életet jelent!
„A tenyérből eredő gyógyír.
A tenyér egyszerre ad és elvesz.”
„A tenyér…”
„Az égből fény csapódik a gépbe, és egy lélek feltámad a halálból.
Lélek, mely erősebb, mint valaha.
Fény,
amely elzárja
az utána jövők útját.”
„Fény, amely elzárja
az utána jövők útját.”
Helyre kellett tennem egy pofonnal.
Születésétől fogva lázadó volt. Lábbal előre született.
Szétszaggatta az anyját, amikor kijött csurom véresen.
Ezért nem született szegény Gülfemnek több gyereke,
és már nem is fog.
„Fény, amely elzárja az utána jövők útját.”
Én szaggattam szét anyám méhét.
Én zártam el az utánam jövők útját.
Én vagyok az egyetlen!
Ez a fény én vagyok! Én vagyok!
Mindegy, szerettek-e, száműztök-e!
Ez a fény én vagyok! Én vagyok!
Én foglak újra megteremteni! Életre hívlak!
Mint a főnixmadár,
újjászületsz hamvaidból.
Mint a főnixmadár.
Jó napot!
Jó napot! Köszönöm.
Asiye! Ki volt az, kislányom?
Gülnihal. Elhívott kávézni.
Miért nem jön be? Ha már itt van.
Rögtön ezután elment.
De fura teremtés!
Rendben, akkor menj! Beszélgessetek!
- Mostanában hanyagoltad a barátaidat. - Jól van.
Otthon senkinek nem szólok a levélről.
Te lány!
Mesélj egy kicsit! Mit írt?
Tudni akarom, hogy ég a vágy a férfiakban.
Mit írt volna? Azt írta: „Édesem, mintha a testem bal oldala,
ahol a szívem van, nem létezne nélküled.
Karjaim, akár a tuskók, és gyomromban keserű méreg van.
- Tüdőm minden lélegzettel…” - Ne! Rosszul vagyok.
Mintha belsőséget árulna a hentesnél.
Úgy tűnik, a férfiakban belül ég a vágy.
Ó, drágám! Hívom a tűzoltókat, hogy oltsák el Ziya tüzét.
Ahol tűz van
Mind odafutunk gyorsan
Ahol tűz van Mind odafutunk gyorsan
Mindjárt kész.
„A tenyér egyszerre ad és elvesz.”
Ébredj!
Kelj fel!
Nem elég? Legyen elég, a mindenit!
Mit akarsz még? Az életemet? Mi?
TEREMTMÉNY
És azután mi történt?
Kapitány, vigyél a napfényre!
Miért?
Mi végre?
Miféle tűz perzselt meg?
Miért mondtam le erről a világról?
Erről a sok szépségről,
erről az életről?
Miért borongsz?
Olyan fiatal vagy!
Mi veszett oda? Mi történt?
Semmi sem reménytelen. Csak a halálra nincs megoldás.
Professzor…
Engedj el!
Hallasz engem?
Tudom, hogy fáj.
Engedj el! Kezdetnek hozok neked kenőcsöt.
Kérlek, engedj el!
Eressz már!
Amikor a mámor, a diadal érzése elmúlt, megpróbáltam tisztán gondolkodni.
Nem tudtam,
mit támasztottam fel,
mit hívtam új életre, és honnan.
Aztán rájöttem,
hogy a nyelvem megelőzött,
és többé nem hívtam İhsannak.
Ettől elmúlik a fájdalom.
Semmi baj. Nyugalom!
Ne! Mit csinálsz?
Ez nem ennivaló. Ez kenőcs.
Te jó ég! Éhes vagy.
És én is.
Hadd tüntessem el azt a másikat!
Rendben? Meg ne edd!
Már csak te kellesz!
Gyere csak! Menjünk ki!
- Köszönöm, fiam. - Köszönöm.
Isten áldjon!
Tessék, idd meg!
Nem. Ne nyúlj hozzá! Ne!
Tudom, hogy fáj.
De majd elmúlik.
Elmúlik. Ne aggódj!
Mi az? Miért nézel így rám?
Nem ismersz meg?
Ziya vagyok.
És te?
Gyerünk! Beszélj!
Beszélj! Mondj valamit!
Mondd a neved!
Bármit, amit tudsz!
Ne bámulj rám, beszélj! Gyerünk, beszélj!
Tessék!
Ez az! Hát emlékszel!
Biztos van még benned valami İhsanból.
Megbújva az agyadban, az elmédben.
Apránként visszajön majd.
Nézd!
Jól van. Ne félj!
Fájdalmas az emlék.
De hála az égnek, a gép mögött voltál.
És megvédett.
Az arcod…
Fájdalmas lesz.
Megijedsz majd magadtól, de nézd, a tested ép maradt!
Gyere!
Nézd! Te építetted ezt a gépet.
Velem együtt.
Segítettem neked.
Igaz? Próbálj meg emlékezni!
Gyerünk, emlékezz!
Uramisten!
Mi történt?
Mi az?
Na ne…
Ez komoly?
Mi az?
Miért rettegsz?
Mitől félsz?
Eressz el!
Ez nem lehet.
Ez lehetetlen.
Asiye, azon tűnődtem, vajon hány bőröndöt csomagolsz még.
Ezek tiszta ingek és alsóneműk Ziyának, apám.
Nem hozzuk őket vissza.
És a piszkosakat majd visszahozzuk.
Nos, ha ott nem tud ruhát mosni…
Biztosan talált ott valami nőt.
Mármint mosónőt.
Kérlek, apa! Értem én, ne aggódj!
Ki az a Yunus?
Ő az egyik bérlő.
Bérlő? Ez egy agglegényszálló.
Bérlőből aztán nincs hiány.
Göndör haja van. Diák.
Aha, az orvosi egyetemre jár!
Igen. Ott van a szobája.
De többet ne gyere ilyen későn!
Este nincs látogatás.
Napközben látogasd meg!
Ziya?
Te jó ég, végre! Hol voltál, testvérem?
Jöttem volna én, de gondoltam, nem akarod.
Érezted tegnap a földrengést? Vadul rázkódott minden.
De ha itt nem dőlt romba semmi, gondoltam, ott se.
Halálra aggódtam magam, testvér.
Mire készültök ti ketten?
- Nem tudtam, mit mondjak az egyetemen. - Egyetem?
Mindennek vége. Számomra nincs többé egyetem.
Miről beszélsz?
Nézd, Ziya, ha ez valami szégyenteljes ügy,
azt is elmondhatod. Én nem vagyok olyan.
Nem mondom el senkinek. Ne aggódj! Megőrzöm a titkod.
Tényleg megőrzöd?
Segítenél nekem?
Mi van a kezeddel?
Yunus, szörnyű dolgot tettem.
Megölted azt az embert?
Ez meg mi?
Ziya!
Ziya, mi a fene ez?
Yunus!
Yunus, szedd össze magad!
Na, Yunus!
Meg kell győznünk Hamdit, hogy két éjszakát nálad töltöttem.
És a főbérlő? Látott téged.
Mondd, hogy becsempésztél, és elrejtettél a szobádban!
És már ott voltam, amikor meglátott.
Tudom is én! Nem mindegy, Yunus?
Nem fogják firtatni.
Azt mondjuk Hamdi mesternek, hogy nem voltam itt a robbanáskor,
hogy veled voltam. Ő az egyetlen tanú.
- És ha nem hiszi el? - Elhitetem vele.
Ez a ház messze van a legközelebbi településtől.
Egy ideig senki sem fogja tudni, hogy tűz volt.
Igen, tűz.
Mindent felemészt, nem hagy nyomot.
Eltünteti İhsant is, a gépet is.
Ne!
Nehogy elégesd, különben kiszállok! Magam megyek a rendőrségre.
- Még ha ilyen állapotban van is. - Megőrültél? Minek nézel engem?
Nem ölök embert. Nem ölnék meg senkit. Nem tudnám megtenni.
A rendőrség nem keresné İhsan testét?
- A csontjait? - Nem kell keresniük.
Van egy égett testünk.
Vagyis lesz.
Ott van.
Yunus…
Yunus, térj észhez!
És İhsan professzor? Az a valami odabent?
- Mi van vele? - Most már valaki más.
Felismerhetetlen. Hiszen láttad!
A sorsára hagyjuk az úton.
Tudom, ez kegyetlen, Yunus,
de nem akartam, hogy ez megtörténjen.
Ez részben az ő hibája.
Én csak egy gyalog voltam a sakktáblán.
Nem segíthetek rajta. Nem segíthetünk.
Nem tehetek semmit, Yunus. Ha tehetnék…
Kimerültem, Yunus.
Megfizetek a bűneimért,
otthagyom az egyetemet, hazamegyek.
A reményeim, a jövőm, mindenem, amim van,
égni fog ezzel a házzal.
Add a lábad!
Ő most egy leprás félnótás, őrült, aki az utcán él.
Biztosan segít rajta valaki.
Egy kórház, egy irgalmas szamaritánus vagy a lepratelep.
Nem lesz belőlem orvos.
A fél szívem mindig hiányozni fog.
Így fizetek meg a bűnömért.
Ha létezik pokol,
akkor ez a tűz lesz az én poklom.
Nem egy, hanem két poklom lesz, Yunus.
Kétszer égek majd,
egyszer ebben a tűzben, aztán a túlvilágiban.
Jól van.
Talán félt a kíntól, amit a tűz mart a húsába,
vagy a lángokban felizzott a képe a helynek,
ahonnan visszatért, amiről semmit sem tudtunk.
Mindazonáltal İhsan meghalt.
Megállt a szíve.
Megkérdezted tőle, milyen a pokol?
Mondd el, mit kell tennünk, hogy ne égjünk meg!
- Hadd tudjuk… - Igen.
Nem kaptam volna rá választ.
Akit feltámasztottam, még a nevét is elfelejtette.
Bármit is látott vagy gondolt,
az mind a fejében volt.
Testvérem, már megbocsáss,
de amit mondasz, józan ésszel is megmagyarázható.
A szíve megállt egy időre, és a villám újraindította.
Ez nem lehetetlen, ugye?
A nagybátyám így járt.
Azt hittük, meghalt, már temettük volna, és közben megmozdult.
A gyülekezet kővé dermedt.
Jóllakhatott a saját halotti torán.
Ez lehetséges. Apámnak is voltak ilyen esetei.
De egy nap mindent elmondott.
İhsan szájából hallottam.
Néhány éve robbanás is volt az udvarán. Valamiért lőport szerzett.
- Lőport? - Igen. Több hordónyit.
A pletykák szerint végezni akart magával.
Hó! Állj meg, kislány!
A hátralévő utat lesétáljuk.
Gyere! Gyere, İhsan!
Úgy.
Bocsáss meg!
Én…
Bocsáss meg!
Ne nézz vissza, Yunus!
Ne nézz vissza!
Ne! Ne nézz vissza!
Bemehetünk, ha fázol, Asiye.
Nem, jól vagyok.
Nem vagy éhes, kislányom?
Az ég szerelmére!
Nem sűrűn utazunk Isztambulba,
így ha már van veled apád,
hadd költsön rád egy kicsit!
Legalább egy simit perecet vegyünk, na?
Fiatalember!
Simitet? Már senki nem hívja így, apám.
- Jó étvágyat, uram! - Köszönöm.
Ha látok egy szép kelmét a kirakatban,
vetetek veled belőle pár métert.
Ha ragaszkodsz hozzá.
Azt mondod? Rendben.
Az én kislányomnak bármit.
Köszönöm.
Majd én megmagyarázom Hamdinak.
Ő az egyetlen tanú.
Ha ugyanazt a nótát fújjuk, és meggyőzzük…
Úgy értem, csak bólints mindenre, amit mondok!
- Rendben, Yunus? - Persze.
Az egyetlen dolgom, hogy igazoljalak.
Már biztosan tudod, mit mondj, hogy sződd a történetet, és hogy add elő.
Yunus, az Isten szerelmére! Most van itt az ideje ennek?
Megmondtam már.
Ez az egy utolsó kérésem van.
Utána megszabadulsz tőlem.
Elmondtam már. Nem az én hibám.
Hát persze.
Nem a te hibád. Ő tehet az egészről.
A nyomorult őrült, akit az úton hagytunk, mint egy kutyát.
Mindig valaki más a hibás.
Az egész nagyvilág hibás.
Nem értett meg téged. Csak te vagy ártatlan.
Talán rosszat tettem, de te segítettél.
Együtt jutottunk ide.
Tudnod kell. Ha én égni fogok…
„Te is velem égsz.” Ugye?
Nem kell fenyegetned, testvérem.
Nem szegem meg az ígéreteimet.
Szóval ne aggódj!
De valójában jó, hogy megfenyegettél.
Így most már tudom, milyen ember vagy.
Nos, európai idő szerint
hajnali öt órakor indultunk el a házból.
Most negyed tíz van.
Adjunk hozzá körülbelül hat órát, mennyi is az?
Negyed négy.
Eminönünél vonatra ülünk,
és elkapjuk Ziyát az egyetem kapujában.
Még ha késünk is, valahogy megtaláljuk a levélben megadott címen.
Küldtem egy táviratot az egyetemnek is.
Biztos tudja, hogy jövünk. A kapuban fog várni ránk.
Úgy lesz.
Én most elmegyek, Hamdi mester.
Az áldásáért jöttem.
Istenem!
Áldásomat adom,
de mi történt hirtelen, fiam?
Tegnap még égtél a vágytól, hogy tanulhass.
- Úgy látom, jól is vagy már. - Makkegészséges.
Két napig nálam lakott,
és úgy meghízott…
Mit mondott İhsan? Beszélned kellett volna vele.
Nem hagyná, hogy otthagyd a pályát.
Ha tudna beszélni vele… Az jó lenne.
Ez az egyik ok, Hamdi mester.
Féltem, hogy olyan leszek, mint ő. A professzorokkal se jöttem ki.
Nem tartozom oda.
- És hogy így láttam őt… - Hogyan?
- Azt hittem, jól van mostanában. - Nem…
Sőt, megint…
Emlékszik, amikor Yunusszal meglátogattak? Azután láttam a lőporos hordókat.
Méghozzá sokat. Úgy tűnt, nemrég vette őket.
Féltem, hogy történik valami.
Aznap este elmentem Yunushoz.
Igen, így volt.
Ó, egek!
Újra a régi gyötrelem? Uram, segíts rajta!
Bezárom a boltot, és elmegyek hozzá.
Gyere be, fiam! Csomagolj össze!
Adja rám áldását, Hamdi mester!
Megfizethetetlen, amit értem tett.
Áldásomat adom,
de ezt nehéz elhinni, fiam.
Már megszoktalak itt.
Sok szerencsét!
Talán meggondolod magad, és jövőre visszajössz tanulni.
Ne feledd, hogy Hamdi mesternél mindig otthonra lelhetsz majd!
Ég önnel!
Veled is, fiam! Írj majd!
Cemşit, szolgáld ki a vevőket!
- A csülök lesz. - Hogyne.
Ha rám már nincs szükség, megyek az egyetemre.
- Yunus… - Hagyd, testvérem!
Azt mondanád, amit eddig is.
A szavaid ékesek,
de nem tudhatom biztosan, a szíved is jó helyen van-e.
Ezért hát
bármit is mondasz, az itt süket fülekre lel.
Most pedig indulj utadra! Viszlát!
- El az útból! - Utat!
- Mozgás! - Utat!
El innen!
- Mozgás! - El az útból!
Figyelem, emberek!
Hallgassanak ide! Figyeljenek jól!
Vasili színházi társulata, a társulatok leghíresebbike
megérkezett az önök szórakoztatására!
Nem fogják elhinni mindazt, amit látnak majd e csodás társulattól,
amelynek híre bejárta Európát!
Látom, mély bánat gyötri.
De biztos vagyok benne, hogy mi elbűvöljük majd,
és jó kedvre derítjük a trükkjeinkkel!
Mosolyogjon, kérem! Na?
Figyelmet kérek!
Figyeljenek rám!
Hallgassák szavam!
Vasili színi társulata, a társulatok leghíresebbike
eljött az önök szórakoztatására!
Vajon miért félnek az emberek az élőhalottaktól? Nos, Ömer kapitány?
Nem tudom. Talán mert félnek a haláltól?
Az emberek nem a haláltól félnek.
Arról tudják, hogy eljön.
Attól félnek, hogy az élőhalottak netán megszólalnak.
Mert talán azt mondják majd, a halál után nincs semmi sem.
Szentséges ég!
Ne nézz rá, kicsim!
Lepra! Egy leprás! Fussatok!
Egy leprás! Fussatok!
Ez egy élőhalott! A sírból lépett elő!
Távozz innét, démon!
Lepra! Itt egy leprás! Fussatok!
Állj meg!
Tűnés innen! Állj! Takarodj!
Élőhalott! A sírból jött elő!
- Állj! - Élőhalott!
- Takarodj, leprás! - Tűnj el!
- Tűnés! - Élőhalott!
Állj meg! Állj! Takarodj!
- Élőhalott! - Üsd-vágd!
Ne tegyétek ezt! Kérlek benneteket!
Ne! Ne csináljátok!
Állj! Ne csináljátok! Hagyjátok abba!
Hagyjátok abba! Ne tegyétek!
El innen! Takarodj!
- Eredj innét! - Tűnés innen!
- Takarodj! - Menj már!
- Kapjátok el! - Fogjátok el!
Megvan!
A feliratot fordította: Büki Gabriella