Stroj.
DUŠA ĆE USTATI IZ MRTVIH
Ostao je neoštećen.
Stajao je tako netaknut i rugao mi se.
Kao da ga je nepoznata, božanska sila zaštitila.
Kao da ima oči.
I izdaleka me gleda, smijulji se kao razmaženo derište.
Prvi put u životu osjetio sam da je vrag uz mene.
Kao da se krije u rupi u toj prostoriji.
I kaže da još nije kraj, da mučenje tek počinje.
Šapće mi u uho.
Knjiga ima 81 stranicu.
Stranica 81 potpuno je prazna.
Što to znači?
Otvori dlan desne ruke.
Pogledaj crte na njemu.
Što piše? Piše 18.
Osamnaest.
Sad otvori lijevi dlan.
Što na njemu piše?
Osamdeset jedan.
Sada ih spoji. Što imaš?
Devedeset devet.
Bravo.
Piše da Bog ima 99 imena.
Razumiješ li sad
zašto otvaramo dlanove kad se molimo
ili tijekom sale?
Stvoritelj je svojih 99 imena urezao
u naše dlanove.
Prije našeg rođenja. Vidiš?
Urezao nam je u dlanove.
Urezao nam u dlanove.
Urezao u dlanove.
Urezao…
Urezao u dlanove.
Završili su knjigu na 80. stranici
Stranica 81 potpuno je prazna.
Namjerno.
Zato što je zbroj
devedeset i devet.
Prazna stranica znači
novo rođenje.
I novi život!
„Lijek koji dolazi iz dlanova.
Dlanovi i daju i uzimaju.”
Dlanovi.
„Svjetlo će obasjati stroj i duša će ustati iz mrtvih.
Jača nego ikad.
Svjetlo koje je zatrlo put
onima koji bi uslijedili.”
„Svjetlo koje je zatrlo put
onima koji bi uslijedili.”
Trebalo ga je ispljuskati.
Već pri rođenju bio je buntovnik.
Rodio se na noge.
Razderao je majku dok je izlazio.
Sav okrvavljen.
Zato jadna Gülfem više nije mogla imati djece.
I nikad neće.
Svjetlo koje je zatrlo put onima koji bi uslijedili.
Majci sam razderao maternicu.
Zatro put onima koji bi uslijedili!
Jedan sam i jedini!
Ja sam to svjetlo!
Nije važno hoćeš li me voljeti ili prognati!
Ja sam to svjetlo! Ja!
Ja ću te stvoriti, opet ćeš postojati.
Rodit ćeš se iz pepela.
Kao feniks.
Dobar dan.
Dobar dan, hvala.
Asiye, tko je to bio?
Gülnihal. Zove me na kavu.
Zašto je ovdje ne popijete?
Rekla je to i otišla.
Bogme je čudna.
Dobro, idi. Nemoj dugo. Napričajte se.
-Zapostavljaš prijateljice. -Dobro.
Neću svojima reći za pismo.
Ma ti.
Reci, što je napisao?
Želim znati kako muškarci gore od želje.
Uobičajene stvari.
„Najdraža moja.
Bez tebe kao da sam bez cijele lijeve strane, gdje je srce.
Ruke su mi batrljci, trbuh gorak otrov.
Svakim udahom pluća mi se…
Prestani, loše mi je.
Zašto zvuči kao prodavač iznutrica?
Pa, muškarci izgaraju iznutra.
Ajme. Neka vatrogasci poprskaju Ziyu vodom.
Kada vatra gori
Onamo idemo mi
Kada vatra gori Onamo idemo mi
Još malo.
„Dlanovi i daju i uzimaju.”
Ustani!
Nije dovoljno? Neka bude dovoljno!
Što još želiš? Moj život?
KREATURA
I, što je dalje bilo?
Kapetane, izvedite me na sunce.
Zašto?
Zbog čega?
Što me na to tjeralo?
Zašto sam odustao od ovoga svijeta?
Od ove ljepote.
Od ovoga života.
Zašto si turoban?
Tako si mlad.
Što je gotovo? Čega više nema?
Sve se može riješiti. Sve osim smrti.
Profesore.
Pustite me.
Čujete li?
Znam da boli.
Pustite me, donijet ću vam pomast.
Pustite me, molim vas.
Dajte.
Kad je prošla opijenost od pobjede,
pokušao sam biti razuman.
Nisam znao
što sam oživio, čemu dao život.
Ni odakle sam to vratio.
Odjednom me
jezik preduhitrio.
Više ga nisam zvao İhsan.
Ovo će ublažiti bol.
Sve će biti dobro. Mir.
Ne! Što radiš?
To nije za jelo, to je mast.
Bože. Gladan si.
I ja sam.
Samo da se prvo riješim onog unutra.
Dobro? Nemoj to jesti.
Samo tebe trebam.
Dođi. Izađi van.
-Hvala, sine. -Hvala.
Bog te blagoslovio.
Evo, popij to.
Ne. Ne diraj! Nemoj.
Znam da te boli.
Ali proći će.
Proći će, bez brige.
Što je?
Zašto me tako gledaš?
Ne prepoznaješ me?
Ja sam, Ziya.
A ti si?
Reci nešto, hajde.
Reci svoje ime.
Reci što znaš.
Ne zuri u mene, reci nešto. Reci!
Eto. Tako.
Eto. Sjećaš se.
U tebi ipak postoji neko sjećanje na İhsana.
Skriveno u tvome mozgu, umu.
Sjetit ćeš se, postepeno.
Gledaj.
Dođi. Ne boj se.
Sjećanje će boljeti.
Ali bio si iza stroja, hvala Bogu.
Zaštitio te.
Tvoje lice…
Boljet će.
Prestrašit ćeš se. Ali tijelo nije oštećeno, gledaj.
Dođi.
Gledaj. Ti si napravio ovaj stroj.
Ti i ja smo.
Pomogao sam ti.
Da? Pokušaj se sjetiti.
Hajde, sjeti se.
Bože mili.
Što je bilo?
Što je?
Ne.
Doista?
Što je?
Zašto se bojiš?
Pusti me.
Ne može biti.
Nije moguće.
Asiye, koliko ćeš još kovčega spakirati
prije polaska?
To su čiste košulje i donje rublje za Ziyu.
Nećemo ih nositi natrag.
Ali nosit ćemo prljavo natrag.
Pa, ako ondje ne može prati…
Sigurno je našao neku ženu.
Za pranje rublja, mislim.
Molim te, oče, naravno da sam shvatila.
Koji je Yunus?
Stanuje ovdje.
Stanuje? Ovo je kuća za samce.
Stanara ima veoma mnogo.
Ima kovrčavu kosu. Student je.
Studira medicinu!
Da. Ono je njegova soba.
Ali ne dolazi više ovako kasno.
Nije pristojno.
Posjećuj ga danju.
Ziya?
Napokon! Gdje si dosad, brate?
Bio bih došao, ali mislio sam da možda ne želiš.
Osjetio si potres sinoć? Dobro nas je protresao.
Mislio sam da si siguran. Ovdje se ništa nije srušilo.
Jako sam se zabrinuo, brate.
Što radiš s onim čovjekom?
-Nisam znao što da kažem na fakultetu. -Na fakultetu?
Sve je gotovo. Nema više toga za mene.
Ma što to govoriš?
Slušaj. Meni možeš reći. Makar bila i sramota.
Nisam takav da ću nekomu reći. Bez brige, čuvat ću tajnu.
Doista?
Hoćeš li mi pomoći?
Što ti je s rukama?
Yunuse, učinio sam nešto strašno, grozno.
Ubio si ga?
Što je ovo?
Ziya!
Ziya, što je ovo?
Yunuse.
Yunuse, saberi se.
Daj, Yunuse.
Moramo strica Hamdija uvjeriti da sam bio kod tebe.
A gazda? Vidio te.
Reci da sam došao krišom. Da si me sakrio u sobi.
Da me vidio nakon te dvije noći.
Ne znam. Pusti sada to. Neće toliko ispitivati.
Reći ćemo da nisam bio ovdje kad je eksplodiralo.
Da sam bio s tobom.
On je jedini svjedok.
-Ako ne povjeruje? -Uvjerit ću ga.
Ova je kuća na osami.
Nitko neće znati da je gorjela. Neko vrijeme.
Da, gorjelo je.
To će sve prikriti, ništa neće ostati.
Ni İhsan ni stroj.
Nemoj.
Ako kažeš da ćeš ga spaliti, idem. Idem na policiju.
Već kad ga ovako vidim…
Jesi ti normalan? Što misliš o meni?
Ne ubijam. Nikoga ne bih mogao ubiti.
Neće li tražiti njegovo izgorjelo tijelo?
-Njegove kosti? -Neće morati.
Imam izgorjelo tijelo.
Imat će tijelo.
Ondje je.
Yunuse.
Saberi se.
A profesor İhsan? Onaj?
-Što s njim? -Sad je netko drugi.
Neprepoznatljiv je. Vidio si ga.
Ostavit ćemo ga na ulici. Prepustiti sudbini.
Znam da je to okrutno. Ali nisam htio da se ovo dogodi.
I on je dijelom kriv.
Bio sam samo pijun na šahovskoj ploči.
Ne mogu mu pomoći. Mi ne možemo.
Ništa ne mogu. Da mogu…
Iscrpljen sam.
Platit ću za svoj grijeh.
Vratit ću se kući.
Uništit ću svoje nade, budućnost, sve što imam.
Zajedno s ovom kućom.
Daj nogu.
Sada je gubavac, umobolnik koji živi na ulici.
Netko će mu sigurno pomoći.
Bolnica, dobri ljudi, utočište za gubavce.
Neću postati liječnik.
Živjet ću bez pola srca.
Tako ću platiti svoj grijeh.
Ako pakao doista postoji,
ova će vatra biti moj pakao.
Imat ću dva pakla, ne samo jedan. Dvaput ću gorjeti.
I u ovom i u vječnom plamenu.
Mir.
Možda se bojao boli koju mu je vatra nanijela.
Ili ga je plamen podsjetio
na mjesto iz kojega se vratio, nama nepoznato mjesto.
No bilo kako bilo, İhsan je umro.
Srce mu je stalo.
Jesi li ga pitao kako je u paklu?
Reci nam što moramo učiniti da ondje ne gorimo.
-Tako da možemo… -Da.
Ne bih mogao dobiti odgovor.
Taj kojega sam uskrsnuo nije znao ni svoje ime.
Što god da je vidio ili mislio,
sve je zadržao u mislima.
Bez uvrede, brate,
ali ja mogu zdravim razumom objasniti to što si nam rekao.
Možda mu je srce načas stalo, a munja ga je pokrenula.
To nije tako nevjerojatno.
Dogodilo se mom stricu.
Mislili smo da je mrtav, htjeli smo ga pokopati. I pomaknuo se.
Svi su umrli od straha.
Čovjek je bio na vlastitom sprovodu!
Moguće je. Moj je otac imao takve slučajeve.
No jednoga mi je dana rekao sve.
Sam İhsan.
Čak je prije nekoliko godina došlo do eksplozije kod njega.
Nabavio je barut.
-Barut? -Da, bačve baruta.
Kažu da si je htio uzeti život.
Stani.
Dalje hodamo.
Hajde. Dođi, İhsane.
Tako.
Oprosti mi.
Ja…
Oprosti mi!
Ne osvrći se, Yunuse.
Ne osvrći se!
Nemoj, ne osvrći se!
Uđimo ako ti je hladno.
Ne treba.
Nisi gladna, djevojko?
Samo reci.
Ne putujemo uvijek u Istanbul.
Dok je otac s tobom, neka troši na tebe.
Daj da bar uzmemo simid-i halku.
Mladiću!
Simid-i halka, oče? To je zastarjeli naziv.
-Izvolite. -Hvala.
Ako vidim neku lijepu tkaninu u izlogu,
molit ću te da kupiš koji metar.
Kad već inzistiraš.
A je li? Dobro.
Sve za moju djevojku.
Hvala ti.
Sve ću objasniti stricu Hamdiju.
On je jedini problem.
Budemo li govorili isto i ako ga nagovorimo…
Želim reći, samo potvrdi sve što kažem.
-Dobro, Yunuse? -Dobro, hoću.
Uvijek samo moram potvrđivati što kažeš.
Sigurno već znaš što treba reći, koje priče izmisliti
i kako sve to ispričati.
Zaboga, Yunuse, je li sada vrijeme za to?
Rekao sam ti.
Učini mi tu posljednju uslugu.
Onda ću ionako nestati.
Sve sam ti rekao, nisam ja kriv.
Ma naravno. Nisi ti kriv. Samo je on kriv.
Jadni umobolnik kojega smo ostavili na cesti kao psa.
Uvijek je netko drugi kriv. Cijeli ovaj veliki svijet je kriv.
Ne shvaća te, ne prati te. Samo si ti nevin.
Možda sam pogrešno postupio, ali pomogao si mi.
Zajedno smo u tome.
Znaj, ako stradam…
I ja ću stradati. To?
Ne moraš prijetiti, brate.
Ne kršim obećanja.
Bez brige.
Zapravo mi je drago da mi prijetiš.
Sad točno znam kakav si čovjek.
Po europskom vremenu
iz kuće smo otišli u pet ujutro.
Sada je 9.15 h.
Dodaj tomu šest sati. I što dobijemo?
Tri i 15 popodne.
Ukrcat ćemo se u vlak u Eminönü i dočekati Ziyu kad izađe s predavanja.
Ako i zakasnimo, naći ćemo ga po adresi na pismu.
Inače, i na fakultet sam poslao telegram.
Sigurno zna da dolazimo. Čekat će nas na ulazu.
Hoće.
Zato odlazim, striče Hamdi.
Došao sam po tvoj blagoslov.
Bože mili.
Imaš moj blagoslov.
Ali što se odjednom dogodilo?
Još si jučer žarko želio studirati.
I bio si dobroga zdravlja.
Pucao je od zdravlja.
Sa mnom je već dva dana.
Udebljao se.
Što kaže İhsan?
Volio bih da razgovarate. On ti to ne bi dopustio.
Da može nešto reći, to bi bilo lijepo.
I to je dio razloga, striče Hamdi.
Bojim se da ću postati on.
Uglavnom, ne slažem se s profesorima.
Nije mi ondje mjesto.
-I kad sam ga takvog vidio… -Kakvog?
-Nije li dobro u zadnje vrijeme? -Nije.
Malo je…
Sjećaš se kad ste došli Yunus i ti?
Kad ste otišli, vidio sam bačve s barutom.
Mnogo bačvi.
Nedavno kupljenih.
Bojao sam se da će se nešto dogoditi. Pa sam tu noć otišao Yunusu.
Da, tako je bilo.
Ajoj.
Opet su ga svladale emocije? Bog nam pomogao.
Zatvorit ću i idem k njemu.
Hajde, sine, uzmi stvari iznutra.
Daj mi blagoslov, striče Hamdi. Tvoja dobrota nema cijene.
Imaš moj blagoslov. Ali ne mogu vjerovati.
I naviknuo sam se.
Pa, sretno.
Možda ćeš razmisliti i iduće godine nastaviti studij.
Ne zaboravi da ćeš uvijek ovdje imati dom i svog strica Hamdija.
Stoj dobro.
I ti, sine. Piši mi.
Cemşit, uzmi narudžbu.
-Ja ću juhu od nogica. -Evo.
Ako više nisam potreban, idem na fakultet.
-Yunuse. -Poštedi me.
Sve ćeš samo ponoviti.
Lijepo govoriš. Ali za tvoje srce ne mogu reći da je lijepo.
Stoga,
ništa što kažeš nije mi važno.
Idi sad. Zbogom.
-Sklonite se! -Prolaz!
Prolaz!
Pozor!
Čujte i počujte!
Vasilijeva kazališna trupa, najslavnija od svih,
došla vas je zabaviti!
Nećete vjerovati što vidite
u ovom krasnom kazalištu, slavnom i u Europi.
Vidim da ste veoma turobni.
Budite sigurni da ćemo vas očarati.
Bit ćete veseli kad vidite naše trikove.
Nasmiješite se, molim.
Pozor!
Čujte i počujte!
Vasilijeva kazališna trupa, najslavnija od svih,
došla vas je zabaviti.
Jeste li se pitali zašto se ljudi boje živih mrtvaca, kapetane Ömer?
Ne znam. Zato što se boje smrti?
Ljudi se ne boje smrti.
Već znaju da ona postoji.
Boje se mogućnosti da živi mrtvaci počnu govoriti.
Zato što bi mogli reći da poslije smrti nema ničega.
Blagi Bože!
Ne gledaj ga, dušo.
Guba! Gubavac! Bježite!
Gubavac, bježite!
On je živi mrtvac! Ustao je iz mrtvih!
Nestani, demone!
Guba! Gubavac! Bježite!
Stoj!
Odlazi! Stoj! Odlazi!
Živi mrtvac! Ustao iz groba!
-Stoj! -Živi mrtvac!
-Odlazi, gubavče! -Odlazi!
-Živi mrtvac!
Stoj! Odlazi!
-Živi mrtvac! -Udari ga!
Ne činite to, molim vas.
Nemojte! Ne činite to!
Prestanite! Nemojte!
Odlazi!
-Idi! -Odlazi!
Nestani!
Držite ga!
Imamo ga!
Prijevod titlova: Vida Živković