ЦЕ ПЛІД ФАНТАЗІЇ,
АЛЕ ФАНТАЗУВАТИ — ЛЮДСЬКИЙ УДІЛ.
Ти замислювався, чому люди бояться воскреслих?
Люди не бояться смерті.
Вони вже знають про її існування.
Вони бояться, що воскреслі можуть заговорити.
Бо можуть сказати, що після смерті нічого немає.
Як там хлопці, Село?
Вони втомилися, Капітане. Ми втомилися.
Ми станемо до темряви. Останнє зусилля.
Тримайтеся!
Ми встановимо намети до ночі.
За тією горою на нас чекає скарб.
-Підтримуйте і допомагайте один одному. -Давайте!
-Ну ж бо! -Давайте!
Давайте!
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ МЕРІ ШЕЛЛІ «ФРАНКЕНШТЕЙН».
СТВОРІННЯ РЕЖИСЕРА ЧААНА ІРМАКА
-Що ми їстимемо? -Дякуй, що є вогонь.
Може, нам і тепло, але ми ще й голодні.
Ось, Капітане.
Ми думали, що знайдемо птахів чи оленів,
але нічого.
Це якесь прокляте місце.
Не підпускай нікого сюди, кухарю.
Набридла вже суха їжа.
Господи боже…
Боже, бережи нас! Хто ти?
Османе! Мухареме.
-Допоможіть! -Що там?
-Швидше! -Заради бога…
Зціли його.
Хто ти? Що це?
-Хто ти? Чекай! -Що відбувається?
Хто це був?
-Ось. -У нього було обпалене обличчя.
Що це було? Це був диявол?
Прокляте це місце.
Це був демон!
Заспокойтеся!
Не бійтеся. Де ваша гідність?
Демон! Авжеж!
Він, певно, божевільний або втікач…
Він не божевільний.
-Він ніби заговорив. -Тихо!
Хто ж він тоді? Хто ти, брате?
Я Зія.
Я воскресив його.
-Боже, пробач йому. -Господи.
Борони боже…
Відпустіть мене.
Асіє…
Асіє подумає, що ти брудас. Що з руками?
Такі брудні.
-Не рухайся. -Комір надто тісний, мамо!
Нічого. Краще тісний, ніж страшний.
Потерпи, або гості погано про нас подумають.
То й що? Вона маленька дівчинка.
Теж мені гостя.
Нещасна дитина.
Смерть — воля Божа, але такі молоді…
П'ять на вісім буде 40.
П'ять на дев'ять — 45.
-П'ять на десять — 50. -Вони тут.
-Гюлюмсер. -Заходьте.
-Вітаю. Заходьте. -Ходи, Гюсню.
-Ви пізно. -Певно змерзли.
Вибачте, сер. Колесо відлетіло по дорозі.
Заходьте. Не треба було.
-З нашого саду. -Великого врожаю. Слава богу.
-Це Асіє? -Гарні очі.
Зіє, чому ховаєшся? Поцілуй руку дядька Гюсню.
Дівчат важко виховувати. Ще й у малому місті.
У її покійної матері не було сім'ї, як у мене.
Не хвилюйся, Гюсню.
-Тату, ні! -Ти один з нас.
Бог не дав нам більше дітей після Зії.
Вони виростуть братом і сестрою.
Вниз. Угору.
Вниз.
І вгору.
Униз. І вгору. Молодець.
Отже, серце змушує кров циркулювати в наших тілах.
Дивіться всі на дошку.
У цей бік — захід, а той — схід.
Зрозуміло?
Ви нещадні до себе!
Нащо лізти на гору за брехнею?
Там немає скарбів!
Я стільки разів вам казав, але ні!
Ох і неук! Господи!
Боже, дай мені сил.
Нога обморожена. Вона помертвіла.
Ми змушені її ампутувати!
Ні, лікарю! Будь ласка!
Зіє, вийди.
-Можна лишитися? -Геть!
Я й так злий.
Брати, не стійте. Тримайте руки й ноги.
Годі витріщатися і йдіть сюди!
Тримайте його.
Треба ж вам було збиратися на ту гору.
Тримайте його.
Дивись, Асіє.
Ми думаємо, що яблуко мертве,
але воно — джерело життя для дечого іншого.
Хробак поїсть його, зариється в землю
і стане добривом для ґрунту.
А з насіння цього фрукту виросте нове дерево.
Тобто природа в постійному русі.
Тож смерть невідворотна лише для людей.
Чому ти так кажеш?
Ми і мою маму поховали,
але із землі не з'явилася ще одна мама.
З'явиться.
Клянуся, з'явиться.
З'явиться…
Асіє.
З'явиться…
Асіє…
Присягаюся тобі.
З'явиться.
Кажу тобі, ми помремо з голоду.
Я б віддав свою частку скарбу за їжу.
Чорт забирай.
Давай, синку.
Розплющ очі.
Добре. Тепер інша нога.
Асіє! Не бігай, люба!
Вона стала такою шибайголовою.
Рознощику води!
Це так годиться?
Люди почнуть говорити.
Зайнялись би своїми справами, мамо.
Ти надто м'яка з ними, доню. Кажу тобі.
…щойно з потоку! Тут є рознощик води!
Як вона її п'є. Тепер я теж хочу пити.
Ми допили воду, яку принесли.
Рознощику води, підійди сюди, будь ласка.
Покажи, що на цей раз.
Налий сюди.
«Містичні методи зцілення».
У тебе гірка вода, рознощику. Щоб ти знав.
Де ти це взяв?
-Попросив купити в Стамбулі. -Ці книжки нічого не варті.
Написані шахраями, що продають дива…
Тату, мушу не погодитися.
Багато методів сьогодення беруть початок у традиціях.
Синку, я не сумніваюся.
Цікаво, чи ти читаєш гідну книгу.
Я знаю, чому ти замовляєш книжки зі Стамбула,
але нічого.
І чому ж?
Щоб знайти знак «Книги Воскресіння».
Я помиляюся?
Зіє.
Ти будеш розбещеним малим, що ганяється за легендами,
чи розважливим лікарем?
Годі шукати цю книжку.
Її не існує. Це брехня.
А якщо це правда?
Показати тобі правду?
Оскільки ти будеш лікарем,
ходи зі мною і побачиш правду.
Діти, не ображайте їх. Не витріщайтеся на їхні обличчя.
Отам.
Ми ніколи не брали вас із собою,
щоб вам не снилися погані сни.
Пані Офелія була нашою сусідкою.
Красива, як місяць.
Коли ж вона захворіла на проказу, її помістили сюди
до інших.
-Вітаю, пане Музафере. -Дякую.
-Ґюльфем. -Я сама віднесу.
-Як справи? -Пані Офеліє!
Це я. Ґюльфем.
Ґюльфем?
О, моя мила.
О, моя вірна сусідко.
Вітаю. Я так рада тебе бачити.
Моя люба.
Я принесла тобі їжу.
Музафер приготував нову мазь.
Він каже, що ця інша. Дієвіша.
Сподіваюся, стане легше.
Це Зія?
Дитино. Він був такий малий. А виріс таким великим.
Краще б ти не приводила сюди дитину.
А це Асіє?
Ти розповідала про неї.
Ні! Припини, дитя моє!
-Зіє, що ти робиш? -Не чіпай мене.
-Зіє! -Відпусти, дитино.
-Я сказав, Зіє! -Відпусти, дитино.
Зіє!
«Це не передається через дотик». Наче я не знаю!
Ви боїтеся дотику до вашої безпорадності.
Що ми можемо зробити?
Я роблю все, що можу, даю їм ліки!
Але це марно.
Що ліки роблять, окрім як відтягують смерть?
Вигадати щось нове… Ви про це думали?
Що ви зробили для розвитку професії?
Зіє, припини. Досить. Прошу.
Зіє, ти знаєш, що наш батько — найкращий лікар у місті.
Був би він ще й хоробрим.
Батько питав, чи мив ти руки з милом.
Сказав втерти це до ліктів.
Це вже зроблено.
Пацієнти пішли? Батько знайшов ліки?
Зіє! Ти розумієш, що старшим ти стаєш, то зарозумілішим?
Припини ставитися до всіх навколо, як до дурнів.
Ти спустишся вниз
і перепросиш у батька за те, що сталося.
Я перепрошую в тебе.
Що засмутив тебе.
Ну-бо, Зіє.
Заради мене.
Зіє! Годі, припини.
Зіє!
Ґюльфем, ви так пізно вночі перете одяг?
На кухні три казани.
Колодязь майже висох.
Цього має вистачити до завтра. Завтра планували на Ґекчепинар.
Батьку. Пробачте.
Захоплення, ентузіазм — це добре, але нестримне захоплення зашкодить тобі.
Це не захоплення чи примха, це бажання вчитися.
Ти навчишся. Будь терплячим.
У медичній академії…
Хто це в такий час?
Сподіваюся, все добре.
Лікарю, мій син… З нього виходить з усіх боків.
Те саме в сусідів. Усі хворі.
-Швидше, заради бога! -Я йду.
-Оголоси на вулицях. -Так.
Приведіть, хто в стані, у клініку.
Усіх я не відвідаю.
-Батьку, я з тобою? -Хутко.
-Лікар іде! -Знову епідемія?
-Лікар іде! -Бережи нас бог.
-Усі в клініку! -Зіє, будь обережним.
Не хвилюйся.
Лікар тут!
-Він тут! -Відійдіть.
Мабуть, холера.
Ми не знаємо. Прикрий лице.
Холера поширюється не через дотик, а через воду та їжу.
Прикрий обличчя.
Де староста?
Де він зараз, цей негідник?
Повідомте муніципалітет, що моїх ліків від холери забракне.
Гаразд? Уперед!
Зіє, поясни ситуацію, поки я працюю.
Я знаю.
Увага, усі!
Пити тільки кип'ячену воду!
Цілком можливо, що це спалах холери!
Пити тільки кип'ячену воду!
Це швидко передається! Швидко поширюється!
Симптоми включають біль у животі,
нудоту, діарею та блювоту.
Тіло зневоднюється. Треба пити багато води,
але в жодному разі не пити сиру воду.
Клініка відкрита! Мій батько Музафер працюватиме всю ніч.
Заможні люди, принесіть гірчичники в клініку!
У нас мало ліків! Не вистачить!
Пийте багато води!
Колодязі заражені!
Де староста?
-Мамо? -Асіє, не заходь сюди.
Я так втомилася вчора. Дай-но трохи полежати.
Я тебе розумію, мамо. Відпочинь.
Глянь, як там інші. Принеси їм їжу з кухні.
-Вони, мабуть, виснажені. -Звісно.
Музафере, Ґюльфем дуже хвора.
Ходи, Музафере.
Слухай. Продовжуй давати ліки.
Я зараз повернуся.
Чому, Ґюльфем?
Чому ти нічого не сказала?
Усе гаразд. Не хвилюйся. Я прийняла ліки.
Якби я тебе потурбувала, ти б не допоміг іншим.
Ти б кинувся до мене, як зараз.
Я приготую мікстуру.
Музафере…
Як я не помітила?
-Як би ж я перевірила. -Дівчинко моя…
Мамо!
Заспокойся. Усе гаразд.
Усе гаразд. Заспокойся.
З тобою все гаразд? Я не дозволю, щоб з тобою щось сталося.
Я з тобою. Гаразд?
-Я нікуди не піду. -Усе гаразд.
Іди сюди.
Послухайте.
Я знала.
Ми всі знали.
Ви завжди були разом.
-Мамо, прошу… -Мамо…
Завтра зі мною все буде добре.
Але спершу присягніться.
Як ішлося у нашій клятві?
Ви трималися за мене, як лоза в саду.
Відтепер
тримайтеся одне за одного,
ніколи не відпускайте.
Присягніться.
Відтепер ви дбатимете одне про одного.
Зіє?
Ходи, сонечко.
Отак.
Що це означає?
Ми не можемо поховати своїх мертвих?
Не можна, брате. Що я можу зробити?
Це наказ.
Прийдіть помолитися потім.
Мої співчуття.
Ми всі тужимо. Але я лише роблю свою роботу.
Ану! Який? Який наш?
Нас згубили.
Усі ці люди, включаючи мою матір.
Загинули через якусь хворобу.
Її не можна схопити руками або побачити,
але вона знищила всіх.
Ніхто не зміг нічого зробити.
Що ти міг зробити, Зіє?
Це доля.
Доля?
Доля.
Де ця доля? Де вона?
Я хочу задушити її голими руками!
Як вона може жити вічно,
коли стільки людей гинуть, як мухи?
Це справедливо? Правильно?
Зіє!
Прошу, припини. Благаю тебе.
Ти говориш єресь.
Якщо це єресь, то я…
Я не дозволю тобі згрішити.
Але це ти згрішила, поцілувавши мене.
Бог не судить закоханих.
Давай, синку. Розплющ очі.
Шановний пане, мене дуже цікавить «Книга Воскресіння»,
яку ви згадували в попередньому листі.
Зустріньмося в місці на ваш вибір, коли я прибуду в Стамбул.
З нетерпінням чекатиму на відповідь.
З повагою.
Моя Асіє.
Хотів би я перенести академію сюди, щоб не кидати тебе.
Я не журюся. Не думай про мене.
Тобто думай про мене, але інакше.
-Подбай про тата й бабусю. -Не хвилюйся.
-Пиши нам часто. -Писатиму.
Давай, сідай.
Хвороба, що забрала тебе в нас,
я зітру її з лиця землі, мамо.
Благослови мене.
Люба Асіє, перший свій лист я пишу тобі.
Сівши на пором, я подивився на майбутнє, яке чекає на мене.
Я побачив чистий, яскравий і темно-синій пейзаж.
Я відчув, що як пором, що йшов без особливих зусиль,
так само я здолаю всі перешкоди
і закінчу академію.
Кучер, який відвіз мене до готелю, був добрим джентльменом.
Усю дорогу він розповідав мені про Стамбул.
Я вдячний йому.
Я приїхав у готель біля академії в належний час, я ще не був виснажений.
Якщо мені так і далі щаститиме, я знайду житло в оренду.
Не хвилюйся за мене, моя Асіє.
-Чи є кімната на ніч? -Ось ціна.
Кімната в кінці коридору.
Це так дивно.
Ми вже рік листуємося,
але особисто — бракує слів.
Наш представник передає вітання, Зіє.
Він дуже радий, що примірник книги дійшов до такої видатної людини.
Він попросив сказати вам це.
Дуже вам дякую.
Сподіваюся, колись я зможу зустрітися з ним особисто.
Пани у Стамбулі такі ж добрі й ввічливі, як кажуть.
Вони в усьому допомагають.
Мої гроші.
Гроші зникли! Прокинься!
Де він? Де той чоловік?
Мій принце.
Що таке? Твій чоловік розлучився з тобою?
Що ти верзеш? У мене зникли всі гроші!
Це були гроші на навчання.
Де той чоловік?
Він написав, його звати Фуат!
Досить. Звідки мені знати?
Звідки мені знати, хто твій коханець?
Виродок!
Може, ви у змові проти мене?
Ти!
ГОТЕЛЬ
Відпустіть мене! Негідники!
-Відпустіть! -Геть звідси!
Моя Асіє…
Мені сказали, тут деякі вулиці освітлюються електрикою.
Я хочу побачити значення мого імені в електричному ліхтарі.
Увімкнули!
Світло сонця освітлює будь-яку темряву,
як і твій Зія.
Він буде світлом для людей. Він здолає всі труднощі.
Чуєш?
Я зарізав маму! Я зарізав батька!
Хтось хоче зі мною посваритися?
ІМПЕРАТОРСЬКА АКАДЕМІЯ МЕДИЦИНИ
Не хвилюйся за мене.
Лиш хороші думки.
Є лише одна річ, яку я не можу подолати.
Мою тугу за тобою.
Мрію про возз'єднання з тобою. Твій Зія.
Слухайте мене уважно.
Вивчайте все, що я кажу.
Іспит наступного тижня.
Він божевільний?
Відчини двері!
Відчиняй, пане!
«Я бачив, що ти мене бачив».
«КНИГА ВОСКРЕСІННЯ»
Дарвіне, не рухайся.
Переклад субтитрів: Дарина Полякова