Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Німецькі поліцейські на окупованому сході, 1942 рік.
Вони несуть німецький порядок на окуповані території.
Вони старанно виконують накази.
У них особливе завдання.
Розстрілювати євреїв сотнями й тисячами.
В упор.
Історики та інші експерти багато вивчали
людей, що тоді натискали на гачки.
Їх цікавило, як могло статися таке масове вбивство.
Вони були приголомшені.
Ті люди не мусили вбивати.
Не мусили виконувати наказ.
Якщо ставало сміливості сказати: «Я не стрілятиму», —
тебе могли вважати боягузом,
у досьє міг бути поганий відгук,
але тебе ніяк суворо не карали.
Через 20 років після війни був суд —
судили за вбивства поліцейських Гамбурга.
Якою була їхня мотивація?
Чому вони стріляли?
Вони не були ідеологічно вмотивованими катами-добровольцями.
Вони не були тренованими вбивцями.
Це були люди із цивільними роботами — таксисти, сантехніки.
Вони були звичайними людьми в усіх відношеннях.
ЗВИЧАЙНІ ЛЮДИ
Гамбург, літо 1942 року,
війна триває вже три роки.
Режим наймає людей для особливого завдання.
У 1942 році людські ресурси вже добігали кінця,
звісно, через воєнні втрати,
які армія несла в Росії,
і через зростаючі потреби в людських ресурсах
для окупації нових територій Німецької імперії, що невпинно росла.
Брали всіх, кого могли дістати,
просто щоб заповнити брак робочої сили.
Старших сімейних чоловіків, за віком непридатних у Вермахт,
також призивали. Багато хто з них не симпатизував нацистам
і не ставився до євреїв ворожо.
Вони радше мали соціал-демократичне походження.
Брали від пекарів і майстрів
до теслярів і торговців з офісними роботами.
Цей поліцейський батальйон практично відображав
середній робочий клас Гамбурга.
Їх призивали офіцерами резервної поліції.
Однак, навчання не готувало їх до того,
що на них чекало.
21 червня 1942 року
вони попрощалися із сім'ями й покинули дім.
Вони отримали досить абстрактний опис своєї місії,
де йшлося про охорону окупованих німцями територій.
Їх відвезли до Польщі.
25 червня 101-й батальйон резервної поліції
прибув на південь Дистрикту Люблін.
Нам відомо, що підготовки не було.
Вони не знали цього, вирушаючи в Польщу.
Офіцери не знали. Трапп не...
Майор Трапп дізнався, що він має робити, лише напередодні.
13 липня 1942 року,
батальйон має прибути рано-вранці.
Майора Траппа, який має віддати цей наказ,
підлеглі дуже люблять,
бо він не звичайний авторитарний командир.
Його кличуть «Тато Трапп».
Це показує, які він мав стосунки з людьми.
Ось цей майор Трапп стоїть перед батальйоном і мовить:
«Сьогодні я маю віддати вам жахливий наказ».
Його голос зривається, щоками течуть сльози.
Йому фізично важко стримуватися.
Для нього було дуже жахливо й важко —
пояснити своїм людям, про що він збирається їх просити.
Вони мають розстріляти 1 500 єврейських чоловіків, жінок і дітей.
Тоді він робить пропозицію:
«Якщо хтось із рядових не хоче цього робити,
ви можете вийти й не брати участі».
Коли людям кажуть вийти, якщо вони не хочуть брати участі,
потрібна певна дія.
Але якщо перед нами стоїть вибір
і ми не знаємо, як вчинити правильно,
зазвичай ми не робимо нічого.
Один чоловік вийшов.
Капітан його роти, присоромлений,
що один з його людей став першим боягузом
і не братиме участі, почав на нього кричати.
Трапп це перервав і забрав чоловіка під свій захист.
Тоді вийшла ще дюжина.
Струнко! Вільно!
З історичної точки зору, це неймовірно цікава ситуація,
бо накази задокументовано,
і з того, як їх віддали, чітко зрозуміло, що чоловіки не були змушені вбивати.
Після війни говорилося, що участь була обов'язковою,
інакше застрелили б тебе самого.
Але ми чітко бачимо, що ні, справа була не в цьому.
Вони могли вирішувати.
Це стосувалося всіх убивчих підрозділів.
Досі не знайдено жодної справи,
в якій життя підлеглого було під загрозою, якщо він відмовлявся стріляти в цивільних.
Усе почалося у вересні 1939 року. Німецький Вермахт вторгнувся в Польщу.
За кілька тижнів країна була переможена.
Мільйони поляків потрапили в руки німців і тепер утримувалися під наглядом.
Для цього режиму потрібні сили безпеки.
У Німецькому рейху десятки тисяч чоловіків зголошуються
іти поліцейськими на окуповані території.
Вони сподіваються уникнути військової служби на передовій.
З такою кількістю кандидатів режим має розкіш перебирати.
160 000 чоловіків зголосилися добровільно піти поліцейськими,
а прийняти могли лише 26–30 тисяч.
ШТЕФАН КЛЕМП ІСТОРИК
Їх навчали шість місяців,
і, що важливіше, проводили ідеологічні навчання,
щоб чоловіки мали уявлення, чого від них очікували.
Їм казали, що, як панівна раса,
вони принесуть на окуповані території
націонал-соціалістичну політику й подбають про її дотримання.
Після тренування чоловіки дізналися, що це означає насправді.
Їхня задача — допомогти встановити
жорстоку політику нацистів на окупованих територіях.
Саме тому режим обрав людей, які симпатизували нацистській справі.
Об'єднаних у поліцейські батальйони, їх відправляли до Польщі.
Там вони мали гнобити, переслідувати і вбивати цивільних,
зокрема євреїв.
Десь у жовтні чи листопаді 1939 року
ці підрозділи почали розстрілювати цивільних.
Польських бійців опору, духовенство, інтелігенцію, навіть євреїв,
виганяли, депортували.
Загалом, можна сказати, що ці підрозділи
застосовувати націонал-соціалістичну політику знищення.
За два роки відбувся напад на Радянський Союз.
Це завойовницька війна.
Згідно з планами Німеччини,
у Радянському Союзі мало загинути 30 мільйонів осіб, щоб звільнити місце.
Мобільні вбивчі підрозділи, що складалися з поліції та опергруп СС,
називалися «Айнзатцгрупи» й допомагали військам у бою.
27 червня 1941 року 309-й поліцейський батальйон заходить у Білосток.
Ідеологічно запрограмовані чоловіки замикають 800 євреїв у синагозі
й підпалюють її.
А потім вбивають ще більше.
Наступного дня поліцейських винагороджують за «захист міста».
Загалом 18 000 чоловіків просуваються за фронтом містами й селами,
де здебільшого молоді пройняті доктриною стрільці
вбивають єврейських чоловіків, жінок і дітей.
Починається Голокост — систематичні масові вбивства євреїв.
Багато стрільців травмовані через убивства,
і почасти тому виникають великі табори смерті,
такі як Аушвіц, що відбувається з кінця 1941 року.
Процес масових убивств має бути більш ефективним
і легшим для злочинців.
Якщо спробувати розібратися
у пропорціях жертв Голокосту,
у тому, як вони зникали,
гадаю, найправдивіші оцінки такі:
близько половини, майже три мільйони, загинули в таборах смерті,
у газових камерах.
Близько мільйона померло у так званих умовах ув'язнення.
Від голоду й епідемій, у гетто, маршах смерті в кінці війни.
А це означає, що понад два мільйони людей померли від стрілецьких загонів,
у масових стратах.
Понад два мільйони було вбито віч-на-віч з убивцею.
Є таке маловідоме поняття, як «забутий Голокост».
Лієпая, літо 1941 року,
зона дій Айнзатцгрупи А.
Це єдиний виявлений фільм,
де показані розстріли євреїв на Східному фронті.
Офіційно знімати заборонено,
бо вбивства мають лишитися таємницею.
Вони зробили лише дві помилки.
Перша — вони все записували.
Записи відправлялися в Берлін,
де їх поєднували із записами груп B, C і D.
І це дало повну картину того, кого вони вбили в яких містах,
у яких селищах, який підрозділ здійснив цей злочин.
Зберігання записів — перша помилка.
Друга — дати мені їх знайти.
Нюрнберг після війни.
Так званий «Тисячорічний Рейх» лежить у руїнах.
У місті, де колись нацисти проводили нацистські мітинги,
союзники хочуть правосуддя німецьких злочинів.
У нюрнберзькому Палаці юстиції суд над найбільшими воєнними злочинцями.
Вони віддавали накази й будуть судитися відповідно.
Але хто вчиняв ці вбивства?
Це доручили дізнатися 27-річному адвокату Бенджаміну Ференцу,
тож він шукає зачіпки.
На початку 1947 року його слідча група зробила значне відкриття.
Одного дня до мене підійшов мій дослідник.
Каже: «Дивіться, що я знайшов».
І він дає мені купу документів «Повідомлення про події в СРСР».
Це списки вбивств мобільних убивчих груп,
Айнзатцгруп СС.
Убивство сотень тисяч людей було задокументовано
як запис досягнень.
Я взяв невелику лічильну машинку
й почав рахувати звіти Айнзатцгрупи А.
Тут 10 000 убитих. Тут 15 000 убитих. Тут 20 000 убитих.
Я став це складати.
Коли нарахував більше мільйона, сказав, досить.
Ференц хоче притягнути есесівців до відповідальності.
Але його начальник відмовляється.
Вони не мають ні бюджету, ні часу.
Я трохи розлютився і сказав:
«Їх не можна відпускати!
У мене на руках документи про мільйони вбивств, цього не простити!
Він питає: «Ти це робитимеш на додачу до іншої роботи?»
Кажу, звісно. Він: «Ну добре, займайся».
Ось так і сталося, що в моїй першій справі як юриста
я став головним прокурором найбільшого суду за вбивства в історії.
Помста — не наша мета, але нас не задовольнить просто покарання.
Ми просимо цей суд міжнародним кримінальним звинуваченням
визнати права людини жити в мирі й гідності.
Обвинувачені — 24 есесівці з Айнзатцгруп.
Усі керували мобільними убивчими підрозділами.
Вони не вписуються в образ Голлівудського нацистського злочинця.
Там зображують посіпак, не дуже розумних,
яких цікавить лише те, щоб убити якомога більше людей.
Але в історичній реальності вони були зовсім не такими.
Деякі лідери Айнзатцгруп мали по два докторські ступені.
Це були переважно люди середнього класу, освічені, розумні,
які запросто могли висловити думку про Моцарта чи Бетховена.
Почнемо з відповідача Олендорфа.
Один з них — Отто Олендорф,
колишній керівник Айнзатцгрупи D.
Він віддав накази 600 чоловікам, які вбили 90 000 осіб за рік.
Олендорф справив на мене дуже гарне враження.
Я знав, що в нього п'ятеро дітей.
ГОЛОВНИЙ ПРОКУРОР СУДОВОГО ПРОЦЕСУ АЙНЗАТЦГРУП
Він був чесним.
Він справляв гарне враження.
Він був гарним. Чітко формулював думки.
Йому була притаманна впевненість,
і людей це приваблювало.
Гадаю, світ очікував, що ця людина,
що очолює...
мобільний убивчий підрозділ, буде дещо іншою.
Очікували, що він потворний, старий, божевільний, емоційний, садист,
можливо, дурний, якийсь невдаха.
А він був успішною людиною.
Подобався судді.
Суддя сказав: «Він непоганий, мені подобається.
Але він убивав. Не розумію цього».
Олендорф здивував суд своєю відкритістю.
Суддя йому кілька разів подякував
за заяви, які він уже зробив союзникам
на допиті в 1946 році.
Яким чином їх доставляли до місця страти?
Їх перевозили вантажівками.
По стільки осіб, скільки можна було негайно стратити.
Це була ваша ідея?
Так.
У яких позах були жертви під час розстрілів?
Стояли або були на колінах.
3 липня 1942 року,
101-й гамбурзький батальйон резервної поліції прямує на першу страту.
Поліцейські не готові до того, що на них чекає.
Їх точно не вчили проводити масовий розстріл.
Першого разу була імпровізація.
Їх відвезли в ліс.
Поліцейські відводили людей углиб лісу один за одним.
Були там і діти, і жінки.
Тож замість деперсоналізації страти
і замість дотримання відстані між убивцею і жертвою
тут відбувався особистий контакт з людиною, яку ти збираєшся вбити,
і ти вбиваєш її в упор.
Декілька поліцейських доповіли, що підтримували розмови,
відводячи людей у ліс.
Були серед жертв і німецькі євреї, які нещодавно покинули Німеччину.
Одна єврейська родина володіла кінотеатром у Гамбурзі,
куди цей чоловік ходив дивитися кіно.
Тож від дізнався, що вб'є власника кінотеатру,
який відвідував.
Нема потреби казати, що психологічний тиск
був дуже великий.
Жертви боялися за своє життя і знали, що за мить мають померти.
А поліцейські переживали емоційну кризу,
бо знали, що мають убити людину в упор.
Тож це надзвичайно жахливий досвід.
Поліцейських почало нудити,
бо вони були вкриті мізками й кров'ю.
Вони блюють, деморалізовані, не можуть продовжувати.
Убивства тривають кілька годин.
Зрештою, 1 500 єврейських чоловіків, жінок і дітей лягли в лісі мертвими.
Повернувшись увечері, їм запропонували випивку,
і більшість напилася, але здебільшого вони не могли їсти.
Їм виставили їжу, але вони не мали апетиту.
Декому тієї ночі снилися кошмари.
Один чоловік навіть стріляв у стелю під час якогось свого жахіття.
А інший сказав своєму унтерофіцеру:
«Якщо доведеться робити це ще раз, я здурію».
Тож це...
Для деяких людей це був абсолютно жахливий досвід,
і вони не могли й уявити, що повторять це.
Режим знає, чого вимагає від чоловіків.
Ще влітку 1941 року
високопоставлений лідер СС згадував «психологічну підтримку людей,
причетних до цієї справи».
«Враження дня» мали бути «витіснені
вечірніми зборами товариства».
Отто Олендорф мав такі ж проблеми
зі своїми людьми, які брали участь у розстрілах.
Отто Олендорф сказав:
«Мої люди страждали більше, ніж жертви».
Дивлячись на це сьогодні,
ми розуміємо, що це абсурдне перекручування.
Злочинці шукали психологічні механізми,
завдяки яким вони могли виставляти себе жертвами,
бо були змушені робити такі речі, які змушували їх страждати.
Він виявляв співчуття до підлеглих,
якщо їм доводилося чинити щось важке.
Деякі солдати Айнзатцгрупи
мали брати немовлят і розбивати їхні голови об дерево.
Економити набої.
Олендорф пояснив: «Я не дозволяв підлеглим такого.
Якщо були немовлята, я казав, щоб матері притискали їх до грудей,
і цілилися в дитину.
Тоді обох убивали одним пострілом:
і набої економили, і матері не плакали».
Це було співчуття до його людей, а не до жертв.
Під час суду Айнзатцгруп
суд поцікавився, що мотивувало Олендорфа віддавати накази вбивати.
Він заявив, що просто підтримував уряд.
Наказ про ліквідацію
надійшов від Фюрера Рейху.
Тож у цьому сенсі політика визначається Фюрером.
У дусі нацистської пропаганди
Олендорф вважав, що євреї відповідальні
за комунізм у Радянському Союзі,
і тому вони вороги Німецького Рейху.
Чому Олендорф вірив пропаганді? Мабуть, він не вважав це пропагандою.
Він виховувався в сім'ї націоналістів.
В університеті професори розповідали
про проблему більшовизму,
проблему комуністів, проблему євреїв.
Цим годують і годують.
І це зміцнює ті переконання, які людина вже мала.
Потім до влади приходить уряд, який каже: «Так, це правда».
Він точно вірив, що більшовики — євреї,
і що їх треба вбивати.
Одна з жінок, що пережила страту, після війни дає свідчення в суді.
Ми увійшли. Нас виставили на крихітному виступі, де ми ледве стояли.
Почали всіх розстрілювати.
ДІНА ПРОНІЧЕВА ВОЄННИЙ ТРИБУНАЛ У КИЄВІ, 1946
Я заплющила очі, стиснула кулаки,
напружила всі м'язи й кинулася вниз до пострілу.
Здавалося, я летіла цілу вічність.
Я впала на трупи вдало,
нерозстріляна.
Через деякий час, коли стрілянина замовкла...
я почула, як німці спускаються вниз, у яр...
і дострілюють усіх, хто стогне.
Багато хто мав передсмертну гикавку, багато хто корчився, ворочався.
Вони присвічували ліхтариками й усіх дострілювали.
Я лежала тихо, не ворушилася, боялася себе виказати.
Багато хто в 101-му батальйоні резервної поліції
не був нацистом за переконаннями.
Через двадцять років після війни
вони описували слідчим, як переживали вбивства євреїв.
Цей образ досі в мене перед очима.
Пам'ятаю, як тоді думав,
що нам не вистачить землі, щоб засипати стільки тіл.
Я сердився, що ми стали тваринами, убивцями.
Ми не вважали євреїв людьми.
Перша страта євреїв у Юзефуві
була дуже болісною.
Але до цього швидко звикли.
Та швидкість, з якою вони призвичаїлися до того, що роблять,
швидкість, з якою вбивства стали звичайною справою,
була одним зі справжніх сюрпризів особисто для мене під час допитів.
Перші операції убивств
описували з багатьма подробицями.
Потім усе стало розмитим.
Не пам'ятають навіть назв міст.
101-Й БАТАЛЬЙОН РЕЗЕРВНОЇ ПОЛІЦІЇ
На поведінку людей сильно впливало
керівництво батальйону.
На чолі майор Вільгельм Трапп,
який командує 500 особами.
Він був популярним начальником, якого поважали, і він казав:
«Якби я мав вибір, я не віддавав би цей наказ. Але...»
Він закликав до солідарності, до підтримки його завдання,
яке ініціював не він,
і просив не покидати його.
Це було поєднання примусу і свободи волі.
Їм казали, що вони можуть відмовитися,
але хай приймуть той факт, що замість них це доведеться робити їхнім товаришам.
Це було поєднання
«це треба зробити, це робота поліцейського батальйону»
і «якщо ви слабкі, можете відступити, але за рахунок своїх товаришів».
Таке поєднання створювало тиск,
через який більшість чоловіків брали участь у розстрілах.
ЛОМАЗИ, ПОЛЬЩА — 17 СЕРПНЯ 1942 РОКУ
УБИВСТВО 1 700 ЄВРЕЇВ 101-М БАТАЛЬЙОНОМ РЕЗЕРВНОЇ ПОЛІЦІЇ
Лише кілька поліцейських відмовилися виконувати наказ убивати.
Ні! Ми сподівалося, це вже скінчилося.
Ще картоплі?
Об'єктивно кажучи,
з незгодними не ставалося нічого поганого.
Їм призначали роботу з прибирання туалетів і таке інше.
Їх обзивали. Негідник, брудний пацюк, баба і так далі.
Ці чоловіки були не вдома,
вони наприкінці дня не поверталися до своїх родин.
Натомість вони були в групі людей протягом непередбачуваного часу,
завжди з тими самими людьми, які можуть їх мучити,
ображати й проганяти.
Треба бути дуже впевненим у собі, щоб таке витримати.
Це може бути не фізичне покарання, а всього лише соціальне,
але для людей саме соціальне покарання найважче.
Що в них на умі, що ними керує?
Не думаю, що їх непокоять євреї.
Їх більше непокоїть те,
що про них подумають інші,
ніж що вони самі думають про євреїв.
Гадаю, їх більше непокоїть власне становище,
як вони це переживуть.
Капітан Вольфґанґ Гофман вважає, що він витримає тиск,
але в нього проблема.
В одного з капітанів розвивається психосоматична хвороба.
Він хворіє щоразу, коли його рота має вбивати.
Тож він у ліжку, з жахливими судомами шлунка, не може підвестися.
Тож розстрілом має керувати його підлеглий.
Він хотів бути вбивцею, але його тіло не витримувало.
Чоловік вважав це надзвичайно боягузливим.
Він відчайдушно ніяковів.
У капітана Юліуса Вульауфа все було зовсім інакше.
Він амбіційний, хоче зробити кар'єру і досягти успіху на роботі.
І він закоханий.
Вульауф одружився в Гамбурзі в червні, незадовго до першого розстрілу.
Як офіцеру, йому дозволено взяти дружину в Польщу, на місце дій.
Він хоче надолужити пропущений медовий місяць.
Вульауф приводить свою вагітну наречену на невеличку площу в гетто.
На найжахливішу площу в гетто в усій операції.
Усі чоловіки дали свідчення,
що вони забрали 11 000 євреїв з Межиріччя
і розстріляли 1 000 на площі в гетто —
вулиці були вкриті тілами.
Решту 10 000 посадили на поїзд до Треблінки.
Поїзд такий переповнений, що людей заштовхують, а двері забивають цвяхами,
інакше ті розваляться.
Тож вона стояла на площі й дивилася на це все.
Це показує, що Вульауф пишався тим, що він робить,
і хизувався перед нареченою.
Йому зовсім не було ніяково.
По всьому сходу з'являлися гетто.
Людей тримали там у тісноті, перш ніж убивати.
Жертв фільмували й фотографували їхні ж кати.
Поліцейські охороняли людей і вбивали їх.
Але лиш до тих пір, поки націонал-соціалісти були при владі.
Ні до, ні після цього періоду
поліцейські не вирішували вбивати євреїв масово.
Я не вірю, що люди народжені вбивати.
Однак вірю, що ми можемо стати вбивцями за певних умов.
Треба оцінювати відносини
між особою і державою.
Якщо держава каже:
«Ось група, яку ми ненавидимо,
і ми хочемо, щоб ви розібралися із цією групою», —
то це серйозні відносини.
Ці особи, навіть якщо вони поділяють ідеологію держави,
для якої виступають акторами або інструментами,
коли держава більше не має влади,
коли змінюється уряд,
вони більше не діють, бо не мають причин
брати участь у насильствах держави.
Гадаю, для нас розуміння мотивів злочинців життєво необхідно,
щоб можна було критично оцінювати свої відносини з державою
і зважувати її накази.
Німецький рейх перед війною.
У 1933 році нацисти приходять до влади
й змінюють закони, щоб ті відповідали їхнім ідеям.
Безжальна ненависть до євреїв стає державною доктриною,
і вони негайно починають витісняти всіх євреїв з німецького суспільства.
Ухвалюється близько 2 000 антиєврейських законів.
Групу людей систематично виключають, таврують і принижують.
Перший крок до масового вбивства —
це категорична відмінність між «ми» й «вони».
Усі помітили, що люди втрачають роботу,
їх змушують покинути свої домівки,
розпродавати свої речі, бізнес стає арійським.
Усе це був публічний процес.
Це проводилося не таємно.
І цей процес зміцнював розрив.
Вони — це «вони», а «ми» інакші.
Якщо я когось не просто в теорії назву інакшим,
але ще й на практиці інакше до нього ставитимуся,
то звісно, готовність застосовувати до цієї людини насилля
буде більшою, ніж на початку процесу.
Фізична жорстокість посилилася під час війни.
Під німецькою окупацією на сході відбувалися погроми.
Цивільні нападали на євреїв.
На фотографіях Лемберг улітку 1941 року.
Окупанти підживлювали ці спалахи насильства.
Тих, хто вижив, пізніше вбили німці.
Злочинець, який був у Лемберзі, свідчить у суді після війни.
Наш лідер розповів нашій групі з 12 чоловік про майбутні завдання.
Ми мали зібрати й розстріляти єврейське населення.
Конвой зупинився на відстані 70–90 метрів від ями.
Конвой знаходився приблизно на відстані 70–90 метрів від ями.
І командир взводу розподіляв своїх людей наступним чином...
...шість осіб для конвою і шість осіб для розстрілу.
Мені було наказано розстрілювати.
Особисто мені було наказано розстрілювати.
Розстріли відбувалися наступним чином...
...приблизно 45–50 осіб відділяли й підводили до ями.
...їх підводили близько до ями.
Вони мали стати обличчям до нас.
І так їх розстрілювали.
Вони це сприймали як роботу, як певне завдання,
як те, що вони мусили робити.
Тож усе ставало буденністю.
Але все одно вони завжди усвідомлювали важкість цієї роботи.
Як я сказав, вони знали, що це дурна справа.
Їх просили зробити дещо неймовірно важке,
і саме їм не пощастило — вони потрапили в цей батальйон
і мусили це робити.
Кожен злочинець знаходив свій спосіб
виправдати те, що вони робили.
«Хтось має робити брудну роботу».
Або можливо: «Ми маємо виконати історичний обов'язок».
Також могло бути фактором: «Я це роблю краще, ніж інші люди».
Вони всі мали виправдання,
які дозволяли їм знаходити сенс у вбивствах.
Зрештою, це показує, що масове вбивство
вчиняють люди, які виконують накази не як машина,
а які думають і розуміють те, що вони роблять.
ЛУБНИ, УКРАЇНА — 16 ЖОВТНЯ 1941 РОКУ
ЄВРЕЇ ПЕРЕД СТРАТОЮ
Я намагався — і мав таку змогу — стріляти лише в дітей.
Чоловік поруч зі мною стріляв у матір, а я — в її дитину.
Я казав собі, що дитина
не зможе жити без матері.
Він перекладає свій жахливий вчинок
на щось морально добре в сенсі «спокути».
Це ключ до розуміння, чому люди це робили.
Це не сліпа покірність.
Натомість вони інтерпретують команди так, як це для них прийнятно,
і що дозволяє їм бачити себе морально праведними.
Чому дітей теж розстрілювали?
Це попросили пояснити Олендорфа.
Це дуже важливе питання
для суду над лідерами Айнзатцгруп.
Я поставив це питання.
Він відповів: «Якби вони виросли,
знаючи, що ми зробили з їхніми батьками,
вони б стали ворогами Німеччини.
А я хотів захистити нашу батьківщину в довгостроковій перспективі.
Тому дітей теж необхідно було вбивати».
Отто Олендорф, батько п'ятьох дітей,
не виказує ні найменшого каяття.
А що ж майор Вільгельм Трапп?
Він розуміє свою провину?
Він знає, що чинить жахливі речі.
Якось він навіть сказав своєму шоферу:
«Боронь Боже, щоб Німеччина програла, бо якщо нас за те, що ми робимо в Польщі,
притягнуть до відповідальності, бідолашна Німеччина».
Я лише потім зрозумів, що це неправильно.
Ти починаєш борсатися,
твої колишні чіткі ідеї зникають.
Не сперечатися!
Чоловіки від постійних убивств втрачають чутливість.
-Припини! -Це він почав!
Та на Бога!
-Чого ти хочеш? -Я хочу додому!
Найжахливіший висновок,
якого я із часом дійшов, —
це розкол батальйону на три групи.
Одна група — чоловіки, що навчилися любити вбивати.
Вони поверталися з розстрілів,
добре обідали й жартували про те, що вони зробили.
Одним з людей, якому особливо подобалося вбивати, був Гартвіґ Ґнаде.
Він став жорстоким і садистським вбивцею, який любив
катувати жертв перед розстрілом.
Євреїв змушували повзти голими по стежці до ями,
і Ґнаде наказував своїм людям тим часом бити євреїв киями.
Це людина, яку в прямому сенсі змінило
те, що вони робили й бачили,
і перетворило на жахливу особистість
за досить короткий проміжок часу.
Була середня група. Такі собі пасивні люди.
Коли їх просили взяти участь,
вони робили, що їм сказано,
але ніколи не проявляли ініціативу ані піти геть, ні робити більше.
Третя група — незгодні.
Такі, як лейтенант Гайнц Буманн,
який перевівся назад у Гамбург
лише за кілька тижнів.
Але це не зробило його героєм.
Вони завжди знаходили способи
робити так, щоб машина працювала.
Хтось казав, що він не може, або він сьогодні погано почувається.
Та це був не акт опору,
а спроба витягти індивіда,
не ставлячи під сумнів дієвість поліцейського батальйону в цілому.
Члени батальйону резервної поліції
розстріляли 38 000 євреїв.
І ще 45 000 відправили в табори смерті.
Жахаюча й головна проблема у справі 101-го поліцейського батальйону —
це те, що людина не мусить діяти за переконаннями,
щоб мотивуватися ідеологією,
щоб чинити масові вбивства.
Під час Другої світової існувало понад 130 батальйонів поліції.
Серед усіх них гамбурзький батальйон мав найвищий показник убивств.
У певному сенсі 101-й батальйон резервної поліції був нетиповим.
І це робило його ще страшнішим.
Ми бачимо, що батальйон без підготовки,
без відбору, без насадження ідей, без насадження нацизму,
може тим не менш стати найпліднішим убивчим загоном
німецької поліції.
Нюрнберг, 10 квітня 1948 року. День винесення вироку.
Смерть через повішення.
Він знімає навушники, кладе їх, киває судді, відходить.
І бум — до ліфта.
Прямо в пекло.
Я спустився до будинку смерті, що під будинком суду,
поговорити з ним.
Я ніколи жодним словом не перемовився ні з ким з підсудних поза залом суду.
Хоча я сподівався, що він мені скаже...
Коли я до нього спустився і знав, що його повісять, я спитав:
«Я для вас можу щось зробити?»
Я думав, він скаже: «Перекажіть дітям, що я їх люблю, а дружині — що шкодую».
Ні, жодного слова каяття.
Він сказав, що за таких умов застрелив би власну сестру.
«Прощавайте, пане Олендорф», — сказав я і грюкнув дверима.
Я давав інтерв'ю CNN. Мене спитали:
«Що ви відчували, розмовляючи із цими чудовиськами?»
Я сказав: «Вони не чудовиська». — Мене питають: «Тобто?
Вони вбили тисячі дітей. І не чудовиська?»
Я спитав: «Та людина, що скинула атомну бомбу на Хіросіму, —
теж чудовисько?»
Це був президент Трумен.
На це мені не відповіли.
Тож я не сумніваюся, що Олендорф був патріотом Німеччини
й виконував те, що, на його думку, було в інтересах його країни.
Але це не те рішення, яке звичайна людина
може прийняти й спокійно жити.
Після війни німці хотіли забути.
Так само, як і поліція.
Під час війни в масових розстрілах брало участь 60 000 поліцейських.
Багато хто з них лишився в поліції і після 1945 року.
До 1950-х років не було достеменно відомо,
наскільки звичайні німці були відповідальні за Голокост.
Суд розглядав справи понад 172 000 осіб,
включаючи членів СС, гестапо та поліції.
З них менш ніж 500 засуджено
за причетність до геноциду.
Такий вирок — це просто катастрофа.
Було зібрано багато матеріалів і документів,
були справді гарні докази,
але бажання карати винних було просто відсутнє.
Гамбурзький батальйон теж був під слідством.
Допитано 210 його колишніх членів.
З них 14 засуджено в 1967 році.
Суд розкрив подробиці процесів і моделей поведінки
всередині батальйону.
Обвинувачення також висунули Юліусу Вульауфу —
чоловіку, що привіз дружину до Польщі.
Багато хто із цих чоловіків бачив себе двічі жертвою.
Вони були жертвами, обраними виконувати найбрудніший обов'язок Третього рейху.
І потім вони стали жертвами постфактум нової моралі чи нового закону,
що з'явився після війни,
і вони вважали звинувачення несправедливими,
бо це не було «незаконно», коли вони це чинили.
Це було те, що їм наказував уряд.
Тож їх поглинала жалість до себе, а не почуття провини.
«Бідний я».
Не жертва. «Бідний я. Дивіться, що мене змусили робити».
Лише двоє обвинувачених мали відбути тюремний термін.
Один із цих обвинувачених — Юліус Вульауф.
Убито 83 000 людей, і ніхто не відчуває відповідальності.
Вони були просто пішаки.
Кожен поліцейський мав свободу вибору,
проте не дуже велику.
Хто коїв убивства не з переконань, той просто підкорювався режиму.
На жаль, це нам показує,
що за певних умов будь-хто може стати вбивцею.
Якщо режим хоче влаштувати геноцид чи масове вбивство,
його не зупинить брак людей, готових натиснути на гачок.
Після Голокосту було кілька геноцидів.
Були розстріли й масові вбивства.
Є й інші обставини,
за яких розробляються механізми,
які змушують людей вбивати інших без особистих
або психологічних мотивів.
Якщо люди можуть сказати собі: «Я лише шестірня, я не відповідальний», —
з таким підходом можливо майже все.
Голокост був унікальним злочином у його плануванні та виконанні.
Навіть сьогодні
людей продовжують вбивати за належність до іншої групи.
СРЕБРЕНИЦЯ, БОСНІЯ, 1995 РІК УБИТО ПОНАД 8 000 ОСІБ
РУАНДА, 1994 РІК УБИТО ПОНАД 800 000 ЦИВІЛЬНИХ
МІЛАЙ, В'ЄТНАМ, 1968 РІК УБИТО 504 ЦИВІЛЬНИХ
173 З НИХ ДІТИ (56 НЕМОВЛЯТ)
Ми хочемо вважати себе господарями своєї долі.
Але я вважаю,
що нас більше формують речі, над якими ми майже не маємо влади.
Контролювати їх сильніше можна просто через усвідомлення.
Такі книги, як Ordinary Men, пишуть для того,
щоб люди більше усвідомлювали нашу вразливість, нашу податливість,
і раптом ми опинимося в подібних умовах,
щоб нас це не заскочило зненацька й ми мали
можливість приймати більш свідомі рішення.
Чи людина — це чудовисько?
Я гадаю, усі люди здатні на такі речі,
яких вони й уявити не могли.
Гадаю, ми воліємо відокремлюватися від злочинців,
від таких, як Олендорф,
бо не хочемо дивитися в дзеркало, і бачити у своєму віддзеркаленні його.
Вони носили костюми, мали гарну університетську освіту,
говорили кількома мовами.
Гадаю, ми хочемо вірити, що ніколи б не вчинили так, як вони.
Не треба бути ідейним.
Не треба ненавидіти.
Не треба нічого — і ти все одно здатен убивати.
Тож, чи звичайні люди — це чудовиська?
Гадаю, ми всі маємо такий потенціал.
Нюрнберзький досвід назавжди наклав на нього відбиток.
Усе своє життя Бенджамін Ференц працював над тим,
щоб злочини проти людства не повторилися.
За його ініціативою
в Гаазі заснували Міжнародний кримінальний суд,
де й сьогодні розслідують військові злочини.
Ми всі жителі однієї маленької планети.
Ми маємо визнавати
не те, що ми різних релігій, різного походження, різних королів,
а те, що всі люди населяють одну маленьку планету.
Ідучи одним шляхом, ми досягнемо успіху.
Інакше ми припинимо своє існування.
Я своє зробив. Мені сто років.
Не знаю, скільки ще я протримаюся.
Я працюватиму до останнього.
Та тепер я передаю естафету молоді.
Увага. Фото додому.
Так, трохи обійнялися.
Переклад субтитрів: Ольга Галайда