Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tyska poliser i det ockuperade öst, 1942.
De är här för att tvinga fram tyskt styre i de erövrade områdena.
Flitigt utför de sina order.
De har ett specialuppdrag.
Att skjuta mängder av judar.
På nära håll.
Historiker och andra experter har gjort omfattande studier
av männen som avfyrade vapnen.
De vill veta hur ett massmord som detta kunde ske.
Och de upptäcker nåt häpnadsväckande.
Männen behövde inte döda.
De behövde inte lyda ordern.
Hade du modet att säga: "Jag kan inte skjuta,"
kunde du ha ansetts vara en fegis,
eller ha fått ett dåligt omdöme i din akt,
men du blev inte allvarligt straffad.
Tjugo år efter kriget hålls en rättegång
för morden som begåtts av en polisenhet i Hamburg.
Så vad var deras motivation?
Varför sköt de?
De är inte ideologiskt motiverade, villiga bödlar.
De är inte utbildade mördare.
De är personer med civila jobb som taxichaufförer eller rörmokare.
I alla avseenden var de helt vanliga män.
HELT VANLIGA MÄN
Hamburg, sommaren 1942,
tre år in i kriget.
Regimen rekryterar män till ett specialuppdrag.
År 1942 är de verkligen på botten av arbetskraften,
på grund av dödsfallen, såklart,
som armén lider av i Ryssland
och det växande behovet av arbetskraft
för att ockupera det ständigt växande tyska imperiet.
De vill ha alla de kan få tag på
för att fylla bristen på arbetskraft.
Äldre familjemän, som inte längre är lämpliga för den tyska Wehrmacht,
kallas också in. Många är inte nazistiska sympatisörer,
eller särskilt fientliga mot judar.
De kommer snarare från en socialdemokratisk bakgrund.
De var allt från bagare och hantverkare
till snickare och handelsmän med kontorsjobb.
Polisbataljonen reflekterade i princip
den genomsnittliga arbetande befolkningen i Hamburg.
De rekryteras som reservpoliser.
Men deras träning ger dem knappast nog med tid
för att förbereda dem för det som väntar.
Den 21 juni 1942
tar de farväl av sina familjer och lämnar hemmet.
De fick en ganska abstrakt beskrivning av sitt uppdrag,
som bestod av att säkra de tyskockuperade områdena.
De fördes till Polen.
Den 25 juni anländer reservpolisbataljon 101
till södra delen av distriktet Lublin.
Det fanns inga förberedelser då.
De visste inte vad de skulle göra i Polen.
Poliserna visste inte. Trapp vet inte...
Major Trapp får inte veta vad han ska göra förrän dagen innan.
Det är 13 juli 1942,
och bataljonen måste inställa sig tidigt på morgonen.
Major Trapp, som framför ordern, är en äldre man
som är väldigt populär bland soldaterna
för att han inte är den typiska auktoritära befälhavaren.
Männen kallar honom "Papa" Trapp.
Det visar vilken sorts relation de har.
Major Trapp står framför bataljonen och säger:
"Jag har en hemsk order att ge er i dag."
Hans röst stockar sig, tårarna rinner ner för kinderna.
Han kämpar uppenbart med att fysiskt kontrollera sig.
För honom var det en väldigt hemsk och svår sak
att förklara för sina män vad han tänkte be dem att göra.
De ska skjuta 1 500 judiska män, kvinnor och barn.
Då ger han dem det här erbjudandet:
"Om någon av de meniga inte känner för det,
kan ni lämna ledet och behöver inte delta."
Att säga åt folk att lämna om de inte vill delta
kräver att de agerar.
Men när vi står inför ett beslut
och inte vet exakt vad som är det rätta att göra,
gör vi vanligtvis ingenting.
En man lämnar faktiskt.
Kaptenen på hans kompani, som skäms
över att en av hans män skulle vara den första "fegisen,"
som inte deltar, börjar skrika åt honom.
Och Trapp avbryter honom och tar mannen under sitt beskydd.
Sen följer ett dussin personer hans exempel.
Givakt! Utgå!
Ur ett historiskt perspektiv är det en otroligt intressant situation
eftersom orderna är dokumenterade,
och det framgår av hur de utfärdades att männen inte behövde döda.
En del av efterkrigsberättelsen var att du var tvungen att delta,
annars hade du blivit skjuten själv.
Här kan vi tydligt visa att nej, så var det inte.
De fick bestämma.
Detsamma gällde tydligen alla mordenheter.
Än idag har inte ett enda fall hittats
där en underordnades liv var i fara om han vägrade skjuta obeväpnade civila.
Allt börjar i september 1939. Den tyska Wehrmacht invaderar Polen.
På bara några veckor är landet besegrat.
Miljoner polacker hamnar i tyska händer och bör nu hållas under bevakning.
För det här, behöver regimen säkerhetsstyrkor.
I tyska riket tar tiotusentals män värvning
för att bli poliser i de ockuperade områdena.
De hoppas undvika militärtjänst vid frontlinjen.
Med så många sökande har regimen lyxen att vara väldigt selektiv.
Det var 160 000 män som anmälde sig till att bli poliser,
och bara 26 000 till 30 000 kunde tas in.
HISTORIKER
De utbildades sedan i sex månader
och, mest avgörande, fick ideologisk utbildning,
vilket gjorde det tydligt vad som förväntades av dem.
De fick höra att, som den överordnade rasen,
bör de säkerställa att nationalsocialism
infördes och efterlevdes i de ockuperade områdena.
Efter utbildningen får männen reda på vad det betyder i praktiken.
Deras uppgift är att implementera
den brutala nazistpolitiken i de ockuperade områdena.
Därför valde regimen män som sympatiserade med nazismen.
Grupperade i polisbataljoner, skickas de till Polen.
Där kommer de att förtrycka, förfölja och mörda civila,
mer specifikt judar.
Så tidigt som i oktober eller november 1939,
började de enheterna att skjuta civila.
Polska motståndskämpar, präster, lärda, till och med judar,
de drev ut och utvisade folk.
Sammantaget kan man säga att enheterna
förverkligade den nationalsocialistiska utrotningspolitiken.
Bara två år senare, attacken mot Sovjetunionen.
Det är ett krig av erövring och förintelse.
Enligt Tysklands planer
borde 30 miljoner sovjeter dö för att frigöra utrymme att leva.
Mobila mordenheter bestående av polis och SS-insatsstyrkor,
så kallade "Einsatzgruppen", backar upp trupperna i strid.
Den 27 juni 1941 intar polisbataljon 309 Białystok.
De ideologiskt programmerade männen låser in 800 judar i synagogan
och sätter eld på den.
Och sen dödar de ännu fler.
Nästa dag hedras poliserna för att de "säkrade" staden, som de kallar det.
Sammanlagt går 18 000 män bakom fronten in i byar och städer,
där de för det mesta unga och indoktrinerade skyttarna
skjuter ihjäl alla judiska män, kvinnor och barn.
Nu börjar förintelsen, det systematiska massmordet på judarna.
Många av skyttarna traumatiseras av morden,
vilket är en anledning till att stora utrotningsläger,
som Auschwitz, dyker upp i slutet av 1941.
Massmordsprocessen måste göras effektivare
och vara skonsammare mot förövarna.
Om vi försöker räkna ut
andelen förintelseoffer,
vad gäller hur de dog,
är nog den bästa uppskattningen
att ungefär hälften, nära tre miljoner, dog i förintelselägren,
i gaskamrarna.
Att nästan en miljon dog i vad vi kan kalla för förhållanden vid fängslande.
Svält i epidemier, i getton, dödsmarscherna i slutet av kriget.
Vilket innebär att över två miljoner dog av beväpnade styrkor,
de dog i massavrättningarna.
Över två miljoner människor mördades ansikte mot ansikte med mördarna.
Än i dag är det ett ganska okänt faktum, och således "den glömda förintelsen."
Liepaja, sommaren 1941,
i Einsatzgruppe A:s operationsområde.
Det här är den enda film som hittats
som visar hur judar skjuts på östfronten.
Officiellt är det förbjudet att filma,
för dödandet ska egentligen förbli en hemlighet.
De gjorde bara två misstag.
Ett, de dokumenterade allt.
Och det skickades till Berlin,
där det sammanfördes med allt annat från B, C och D.
Och det gav en helhetsbild av vilka de hade dödat i vilka städer,
vilka platser, i vilken enhet, vilken befälhavare vid vilken tidpunkt.
Det var det första misstaget. Det andra var att jag hittade det.
Nürnberg efter kriget.
Det så kallade "Tusenåriga riket" ligger i ruiner.
I staden där nazisterna en gång höll sina nazistpartiträffar,
vill de allierade ställa tyska brott inför rätta.
I Nürnbergs justitiepalats ställs de stora krigsförbrytarna inför rätta.
De beordrade brotten och kommer att åtalas därefter.
Men vilka utförde morden?
Den 27-årige advokaten Benjamin Ferencz får till uppgift att ta reda på det
och börjar söka efter ledtrådar.
I början av 1947 gjorde hans utredare ett betydande fynd.
En dag kom en av mina utredare.
Han sa: "Titta vad jag hittade."
Och han gav mig en massa papper. "Ereignismeldungen aus der UDSSR."
Det här är dödslistor från de mobila mordenheterna,
SS Einsatzgruppen.
Morden på hundratusentals människor dokumenterades
som en förteckning över prestation.
Jag tog en liten räknemaskin
och började lägga ihop rapporter från Einsatzgruppe A.
10 000 döda här. 15 000 döda här. 20 000 dödade här.
Och jag började lägga ihop dem.
När jag kommit upp i över en miljon sa jag: "Det räcker."
Ferencz vill ställa de ansvariga SS-männen inför rätta.
Men hans överordnade vägrar.
De har varken budgeten eller tiden.
Jag blev lite arg och sa:
"Du får inte släppa dem!
Jag har en miljon mord i handen, du får inte släppa dem!"
Så han sa: "Kan du göra det vid sidan av ditt andra jobb?"
Jag sa: "Visst." Han sa: "Okej. Då kör vi."
Och så hände det att som mitt första fall som advokat
blev jag huvudåklagare för den största mordrättegången i människans historia.
Hämnd är inte vårt mål, och vi söker inte bara en rättvis vedergällning.
Vi ber domstolen att bekräfta med internationella rättsliga åtgärder,
människans rätt att leva i fred och värdighet.
De anklagade är 24 SS-män från Einsatzgruppen.
De ledde alla mobila mordenheter.
De passar inte in i Hollywoods bild av en nazistförövare.
Den bilden är en hantlangare som inte är särskilt intelligent,
och som bara bryr sig om att döda så många som möjligt.
Men den historiska verkligheten är att de inte var så.
Några av Einsatzgruppens ledare hade dubbla doktorsexamina.
De är främst medelklass, utbildade, riktigt sofistikerade personer
som kunde föra ett samtal om Mozart eller Beethoven.
Vi börjar med svaranden Ohlendorf.
En av dem är Otto Ohlendorf,
det tidigare befälet för Einsatzgruppe D.
Han gav order till 600 män som mördade 90 000 människor på ett år.
Ohlendorf gjorde ett gott intryck på mig.
Jag visste att han var pappa till fem barn.
HUVUDÅKLAGARE I RÄTTEGÅNGEN MOT EINSATZGRUPPEN
Han var ärlig.
Han skötte sig bra.
Han var stilig. Han var vältalig.
Han hade en självsäkerhet
som folk tyckte var attraktiv.
Jag tror att världen förväntade sig att den här personen,
som hade ansvaret
för en mobil mordenhet, skulle vara annorlunda.
De förväntade sig att han skulle vara ful, gammal, galen, patologisk, sadistisk,
dum kanske, missanpassad av något slag.
Men han var en bildad man.
Domaren gillade honom.
Domaren sa: "Jag gillar honom. Han verkar trevlig.
Men han dödade folk. Jag förstår det inte."
Ohlendorf överraskar rätten med sin öppenhet.
Domaren tackar honom flera gånger
för de uttalanden han redan gjort till de allierade
under ett förhör 1946.
På vilket sätt transporterades de till avrättningsplatsen?
De kördes dit i lastbilar.
Alltid så många som kunde avrättas direkt.
Var det din idé?
Ja.
I vilka positioner sköts offren?
Stående eller på knä.
Precis som den 13 juli 1942,
är Hamburgs reservpolisbataljon 101 på väg till den första avrättningen.
Poliserna är oförberedda på vad som väntar dem.
De hade verkligen inte instruerats i hur de skulle genomföra en skjutmassaker.
Allt är improviserat första gången.
De fördes till en skog.
Sen ledde polisen in dem i skogen, en efter en,
några av dem var kvinnor, andra barn.
Så istället för att avpersonifiera avrättningen,
och istället för att hålla avstånd mellan mördaren och offret,
har du här en-mot-en-identifiering med personen du ska döda,
och du dödar personen på nära håll.
Flera poliser rapporterade att de hade fört samtal
när de ledde in dem i skogen.
Vissa var tyska judar som hade lämnat Tyskland tidigare.
En av judarnas familj hade ägt biografen i Hamburg,
dit polisen hade gått för att se filmer.
Och han upptäcker att han kommer att döda biografägaren
där han brukade titta på film.
Det säger sig självt att den psykologiska påfrestningen av det
var väldigt stor.
Offren fruktade för sina liv och visste att döden var nära.
Och poliserna upplevde en känslomässig kris
för att de visste att de skulle döda nån, ansikte mot ansikte.
Så det är en oerhört hemsk upplevelse.
Och det var då några av männen började må illa,
för de är täckta med hjärnsubstans och blod.
De kräks, de blir demoraliserade, de kan inte fortsätta.
Massakern varar i timmar.
Till slut ligger 1 500 judiska män, kvinnor och barn döda i skogen.
När de åkte hem den kvällen erbjöds de sprit,
och de flesta blev fulla, men de flesta kunde inte äta.
Maten ställdes fram, men de flesta hade ingen aptit att äta.
Och några av dem hade mardrömmar den kvällen.
En man sköt sin pistol mot taket i en mardröm.
Och som en annan man sa till sin underofficer:
"Om jag måste göra det igen, skulle jag bli galen."
Så det var...
För vissa av dem var det här en skräckupplevelse,
och de kunde inte föreställa sig att göra om det.
Regimen vet vad den begär av männen.
Redan sommaren 1941,
hänvisar en högt uppsatt SS-ledare till "psykologiskt stöd
för de män som är inblandade i denna handling."
"Dagens intryck" skulle "utplånas genom
att hålla kamratliga samlingar på kvällarna."
Otto Ohlendorf ställdes inför samma problem
med sina män som deltog i massakrerna.
Otto Ohlendorf sa:
"Mina män led mer än offren."
När vi ser det utifrån dagens perspektiv,
så är det en absurd omtolkning.
Det är förövarna som söker efter psykologiska mekanismer
som de kan använda för att utmåla sig som offer
eftersom de var tvungna att göra saker som fick dem att lida.
Han hade Mitleid med sina män om de behövde göra något
som skulle vara smärtsamt för dem.
Några av Einsatzgruppens soldater
tog spädbarn och krossade huvudet mot ett träd.
Sparade på ammunition.
Ohlendorf förklarade: "Jag lät inte mina män göra det.
Om det fanns spädbarn sa jag till dem att låta mamman hålla barnet vid bröstet,
och sen sikta på barnet.
För då dödar de båda med ett skott,
sparar ammunition och mammorna slutar gråta."
Så det var Mitleid för sina män, inte för offren.
I rättegången mot Einsatzgruppen
vill rätten veta vad som motiverade Ohlendorf att utfärda order om att döda.
Han påstår att han bara var lojal mot sin regering.
Ordern att utrota
kom från Rikets Führer.
Så i den meningen är det en politik som bestämdes av Führern.
I enlighet med nazistisk propaganda,
tror Ohlendorf att judarna är ansvariga
för kommunismen i Sovjetunionen,
och är därför det tyska rikets fiender.
Varför tror Ohlendorf att propaganda är sanning?
Han trodde inte att det var propaganda.
Han växte upp i en nationalistisk familj.
På universitetet hade han lärare som undervisade
om problemen med bolsjevism,
med kommunism, med judarna.
Man blir ständigt matad med det.
Och det förstärker ens redan existerande åsikter.
Sen kommer en regering till makten som säger: "Ja, det här är sant."
Han trodde verkligen att bolsjevikerna var judar
och att de borde dödas.
En överlevare från en av massakrerna vittnar i rätten efter kriget.
De ställde upp oss vid kanten av gropen, hopträngda.
Sen började de skjuta.
MILITÄRTRIBUNALEN I KIEV 1946
Jag blundade, knöt nävarna,
spände alla mina muskler och hoppade.
Fallet kändes som en evighet.
Till slut landade jag på kropparna.
Jag hade inte träffats.
Efter ett tag slutade skjutningen.
Jag hörde tyskarna komma ner i gropen...
...för att döda de som fortfarande stönade.
Vissa ryckte och krampade fortfarande i dödsplågor.
De använde ficklampor för att se om nån var vid liv och skjuta dem.
Jag spelade död, rädd för att bli upptäckt.
De flesta av männen i reservpolisbataljonen 101
hade inte nazistiska övertygelser.
Tjugo år efter kriget
beskriver de för utredarna hur de upplevde mordet på judarna.
Jag ser fortfarande bilden i mitt huvud.
Jag minns att jag tänkte då
att vi inte hade tillräckligt med jord för att täcka så många kroppar.
Jag var arg för att vi hade blivit djur, mördare.
Vi såg inte judar som människor.
Den första massakern av judar i Józefów
var väldigt upprörande, traumatisk.
Sen vänjer de sig väldigt snabbt.
Hur snabbt de blev vana vid vad de gjorde,
och hur snabbt de blev vana vid att döda som en normal rutin
var en sak som var mycket förvånande av det som kom fram i förhören.
Man kan se i de första mordoperationerna
att männen kan beskriva dem i detalj.
Sen blir det suddigt.
De minns inte ens i vilken stad det var.
RESERVPOLISBATALJON 101
Männens beteende påverkas starkt
av bataljonens ledning.
I spetsen står major Wilhelm Trapp,
som för befäl över de 500 männen.
Han var en populär, respekterad överordnad, och han sa:
"Om jag hade ett val, skulle jag inte ge er ordern. Men..."
Han bad dem om solidaritet för att stötta honom i uppgiften,
som inte kom från honom,
och ber dem att inte överge honom.
Det var en kombination av tvång och fri vilja.
De fick höra att de kunde vägra att göra det,
men att de måste acceptera att deras kamrater fick göra det istället.
Den kombinationen av,
"det måste göras, polisbataljonen måste göra jobbet,"
och "om du är svag kan du vägra, men det är på dina kamraters bekostnad."
Den kombinationen skapar pressen
som ledde till att de flesta deltog i skjutningarna.
ŁOMAZY I POLEN - 17 AUGUSTI 1942
MORDET PÅ 1 700 JUDAR AV RESERVPOLISBATALJON 101
Bara ett fåtal poliser vägrar att utföra ordern att döda.
Nej! Vi hoppades redan att det var över.
Mer potatis?
Objektivt sett,
hände inget hemskt med de som vägrade.
De fick jobba med att städa latriner och sånt.
De kallades saker. Skitstövel, smutsig råtta, fegis och så vidare.
De var inte hemma,
de återvände inte till sina familjer.
Istället befann de sig i en grupp män under en oförutsägbar tid,
med samma personer hela tiden, som kunde plåga dem,
förolämpa dem och exkludera dem.
Man måste vara väldigt självsäker för att kunna uthärda det.
Det kanske bara är ett socialt straff, inte ett fysiskt,
men för människor är ett socialt straff något av det svåraste att bära.
Vad tänker de på? Vad driver dem?
De är nog inte besatta av judar.
De är mer motiverade
av vad de tror att andra tycker om dem,
än vad de tycker om judar.
Jag tror att de är väldigt besatta av sig själva,
över hur de ska klara sig.
Kapten Wolfgang Hoffmann tror att han klarar av pressen,
men han har ett problem.
En av kaptenerna utvecklar en psykosomatisk sjukdom.
Han blir sjuk varje gång hans kompani ska utföra en mordoperation.
Så han ligger i sängen med magkramper och kan inte ens kliva upp.
Och han måste låta mordoperationen ledas av sin underordnade.
Han ville bli en mördare, men hans kropp stängde ner.
Och männen tyckte att det var fruktansvärt fegt.
Han var enormt generad.
Det är väldigt annorlunda för kapten Julius Wohlauf.
Han är ambitiös, vill skapa en karriär och utmärka sig i sitt jobb.
Och han är förälskad.
Wohlauf gifte sig i Hamburg i juni, strax före den första massakern.
Som officer får han ta med sin fru till Polen, till operationsområdet.
Han vill gottgöra den uteblivna smekmånaden.
Wohlauf tar med sig sin gravida brud på en gettoröjning.
Den hemskaste gettoröjningen på hela operationen,
enligt nästan alla mäns vittnesmål,
var när de tog 11 000 judar från Międzyrzec.
De sköt tusen av dem i gettoröjningen,
gatorna var kantade med döda kroppar,
och satte de andra 10 000 på tåget till Treblinka.
Tåget är så överfullt att de måste tvinga in folk och spika fast dörrarna,
annars flög de upp.
Och hon står på torget och ser allt det här.
På ett sätt visar det att Wohlauf var stolt över vad han gjorde,
han ville visa det för sin brud.
Han skämdes inte alls.
Getton börjar växa upp överallt i öst.
Folk hålls samlade och instängda där innan de mördas.
Offren filmades och fotograferades av sina plågoandar.
Poliser vaktar folket och dödar dem.
Men bara så länge som nationalsocialisterna har makten.
Varken före eller efter denna period,
har poliser beslutat att döda judar i stora mängder.
Jag tror inte att folk är födda att döda.
Men jag tror att vi kan bli mördare under rätt omständigheter.
Vi måste tänka på förhållandet
mellan individen och staten.
Om staten är en stat som säger:
"Det här är gruppen vi hatar,
och vi vill att du hanterar den gruppen,"
är det en viktig relation.
Dessa individer, även om de delar statens ideologi
för vilka de är aktörer eller för vilka de är instrument,
så när staten inte längre har makten,
när regeringar förändras,
agerar de inte längre, eller har ingen anledning
att delta i statens våld.
Det är en av anledningarna till att det är viktigt att förstå förövarna
och för oss att tänka kritiskt på vår relation till staten
och vad den säger åt oss att göra.
Det tyska riket före kriget.
År 1933 kom nazisterna till makten
och ändrade lagarna för att överensstämma med deras idéer.
Det hänsynslösa hatet mot judar blir en statlig doktrin,
och de börjar genast driva ut alla judar ur det tyska samhället.
Cirka 2 000 anti-judiska lagar antas.
En människogrupp exkluderas, stigmatiseras och förödmjukas systematiskt.
Det första steget mot massmord
är en kategorisk åtskillnad mellan "vi" och "dem".
Alla märkte att folk förlorade sina jobb,
tvingades lämna sina hem,
deras ägodelar auktionerades ut, företag "ariserades".
Allt det var en offentlig process.
Det var ingen hemlighet.
Och den processen förstärker splittringen.
De är "dem", medan "vi" är de andra.
Om jag definierar nån som annorlunda i teorin
och även behandlar den annorlunda i praktiken,
så kommer villigheten att använda våld mot den personen
att växa naturligt.
Det fysiska våldet eskalerar under kriget.
Under tysk ockupation förekommer pogromer i öst.
Judar attackeras av civila.
Bilder från Lviv sommaren 1941.
Ockupanterna driver på dessa våldsutbrott.
De som överlever dödas senare av tyskarna.
En förövare som var närvarande i Lviv vittnar i rätten efter kriget.
Vår ledare berättade för vår grupp på 12 män om våra framtida uppgifter.
Vi måste samla ihop och skjuta den judiska befolkningen.
Konvojen stannade 70-90 meter från gropen.
Gruppenführern delade upp sina män enligt följande...
Sex män att vakta och sex män att skjuta.
Jag fick uppdraget att skjuta.
Skjutningen fortsatte som följer...
Omkring 45 till 50 personer separerades och leddes till gropen.
...de leddes nära gropen.
De fick ställa sig på led mot oss.
Det var så de blev skjutna.
De såg det här som jobbet, som uppgiften, som arbeit,
något som de måste göra.
Så på det sättet, är det rutin.
Men de var nog alltid medvetna om svårigheten.
De var alltid medvetna om att de fick göra smutsjobbet.
De ombads att göra nåt som var extremt svårt,
och det var otur att de hade blivit placerade i den bataljonen
och skickats att göra det här.
Var och en av förövarna utvecklade sin egen väg
för att rättfärdiga det de gjorde.
"Nån måste göra smutsjobbet."
Eller: "Vi har en historisk plikt att uppfylla."
En annan faktor kan ha varit: "Jag är bättre på det här än andra."
Alla hade rättfärdiganden
som tillät dem att hitta en mening med morden.
Det här visar att massmord
begås av tänkande människor som inte utför order som en maskin,
men som tänker och förstår vad de gör.
LUBNY I UKRAINA - 16 OKTOBER 1941
JUDAR INNAN SIN AVRÄTTNING
Jag försökte, och lyckades, att bara skjuta barn.
Mannen bredvid mig sköt mamman och jag sköt hennes barn.
Jag intalade mig själv att barnet, trots allt,
inte skulle kunna leva utan sin mor.
Han översätter sin fruktansvärda handling
till något moraliskt gott i en känsla av "försoning."
Det är nyckeln till att förstå varför männen gjorde det här.
Det är inte blind lydnad.
Istället tolkar de kommandona på ett sätt som är acceptabelt för dem
och låter dem se sig själva som moraliskt rättfärdiga.
Varför blev barn också skjutna?
Ohlendorf ombeds förklara.
Den här frågan är avgörande
för rättegången mot ledarna för Einsatzgruppen.
Jag ställde den frågan.
Han sa: "Om de växte upp
och visste vad vi gjorde mot deras föräldrar,
skulle de bli Tysklands fiender.
Och jag var intresserad av att skydda mitt Vaterland under lång tid.
Därför är det nödvändigt att döda barnen också."
Otto Ohlendorf, som själv är far till fem barn,
visar inte den minsta antydan till ånger.
Vad sägs om major Wilhelm Trapp?
Förstår han att han gjort fel?
Han vet att det han gör är hemskt.
Han sa till sin chaufför en gång:
"Gud förbjude att Tyskland förlorar kriget,
för om det vi gör här i Polen någonsin,
på nåt sätt, ställs inför rätta, må Gud ha förbarmande över oss."
Först efteråt insåg jag att det inte var rätt.
Man började fundera,
de tydliga idéer man brukade ha var borta.
Sluta bråka.
Männen avtrubbas av det ständiga dödandet.
- Sluta! - Han började faktiskt!
För guds skull!
- Vad vill du? - Jag vill åka hem!
För mig är en av de mest skrämmande slutsatserna
som kom fram av det här, att med tiden
delades bataljonen in i tre grupper.
En grupp var män som lärde sig att njuta av att döda andra människor.
Och de kom tillbaka från mordoperationerna
och åt en stor lunch och skämtade om vad de hade gjort.
En person som är särskilt nöjd med att döda är Hartwig Gnade.
Han blir en brutal och sadistisk mördare som njuter
av att tortera offren innan skjutningarna.
Judar tvingas krypa nakna längs vägen till gropen,
medan Gnade beordrar sina män att slå offren med klubbor.
Här är någon som bokstavligen förändrades
av vad de gjorde och vad de såg,
och degenererar till en väldigt hemsk person
på ganska kort tid.
Och det fanns en mellangrupp. Det var de passiva.
När de ombads att delta i en operation
gjorde de vad de beordrades,
men de tog aldrig initiativet
antingen för att komma ur det eller göra mer.
Den tredje gruppen är vägrarna.
Som löjtnant Heinz Bumann,
som begärde att förflyttas tillbaka till Hamburg
efter bara några veckor.
Det gjorde honom inte till en hjälte.
De hittade alltid sätt att göra det på
som skulle hålla maskineriet igång.
Någon skulle säga att de inte var i stånd eller kände sig för svag den dagen.
Men det var inte ett motstånd,
det var bara ett försök att extrahera individen
utan att ifrågasätta legitimiteten för polisbataljonen som helhet.
Medlemmarna i reservpolisbataljonen
är inblandade i skjutningen av 38 000 judar.
Och de skickar 45 000 till förintelseläger.
Den skrämmande och centrala frågan
i fallet med polisbataljon 101
är att du inte behöver agera efter övertygelse
och motiveras av ideologi,
för att utföra ett massmord.
Det finns över 130 polisbataljoner under andra världskriget.
Av dessa enheter har Hamburg-bataljonen den fjärde högsta mordprocenten.
Reservpolisbataljon 101 är på sätt och vis atypisk.
Och det gör den ännu mer skrämmande.
Vi ser hur en bataljon utan förberedelser,
utan urval, utan indoktrinering, utan nazifiering,
ändå kan bli en av de mest produktiva mordenheterna
i den tyska ordningspolisen.
Nürnberg, 10 april 1948. Dagen för domen.
Död genom hängning.
Sen tar de av hörlurarna, lägger ner dem, nickar till domaren, kliver tillbaka.
Och pang, till hissen.
Och sen åker de ner till helvetet.
Jag gick ner till dödshuset, som ligger under domstolen,
för att prata.
Jag hade aldrig pratat med en svarande, inte ett ord, utanför rättssalen.
Jag hoppades att han skulle säga...
När jag gick ner för att träffa honom och visste att han skulle hängas:
"Kan jag göra nåt för dig?"
Jag förväntade mig: "Säg till min familj att jag älskar dem och förlåt."
Inte ett ord av samvetskval eller ånger.
Han skulle skjuta sin egen syster om han måste under såna omständigheter.
"Hej då, mr Ohlendorf," sa jag och smällde igen dörren.
Jag gjorde en sändning för CNN, och de sa:
"Hur kändes det att prata med monstren?"
Jag sa: "De var inte monster." De sa: "Vad menar du?
De dödade tusentals barn. Kallar du inte det monster?"
Jag sa: "Är mannen som släppte atombomben på Hiroshima
också ett monster?"
Det var president Truman.
Jag fick aldrig svar på den frågan.
Så jag tvivlar inte på att Ohlendorf var en tysk patriotisk man,
och han utförde det han trodde var i sitt lands intresse.
Men det är inte ett argument som en normal människa
borde få ha och gå fri.
Efter kriget vill tyskarna glömma.
Och polisen också.
Sextiotusen poliser var inblandade i masskjutningar under kriget.
Många stannade i polisväsendet efter 1945.
Inte förrän i slutet av 1950-talet blir det tydligt
i vilken utsträckning vanliga tyskar var inblandade i förintelsen.
Rättsväsendet utreder mer än 172 000 män,
inklusive medlemmar av SS, Gestapo och polisen.
Färre än 500 av dem döms
för sin inblandning i folkmordet.
Åtalet var en katastrof.
Massor av material och dokument hade samlats in,
det fanns bra bevis,
men det var brist på vilja att straffa de som hade varit inblandade i brotten.
Hamburgbataljonen utreds också.
Tvåhundratio tidigare medlemmar förhörs.
Fjorton av dem åtalas 1967.
Rättegången lyckas avslöja detaljer om processerna och beteendemönstren
i bataljonen.
Julius Wohlauf åtalas också.
Mannen som tog med sin fru till Polen.
Många av dessa män ser sig själva som dubbeloffer.
De är offret som har valts ut att göra Tredje rikets smutsigaste plikt.
Sen blir de offer för retroaktiv ny moral eller ny lagstiftning
som sätts in efter kriget,
vilken de anser oerhört orättvis att tillämpa på dem
för att det inte var "olagligt" när de gjorde det.
Det var vad regeringen beordrade dem att göra.
Så de blir uppslukade av självömkan, inte av skuld.
"Stackars mig."
Inte offren. "Stackars mig. Titta vad jag blev ombedd att göra."
Bara två åtalade fick avtjäna fängelsestraff.
En av de åtalade är Julius Wohlauf.
Åttiotretusen mördade och ingen av dem känner sig ansvarig.
De var springpojkarna på marken.
Men varje polisman hade en valfrihet,
men inte många agerade efter den.
De som inte mördade av övertygelse, rättade sig i ledet.
Tyvärr visar det oss
att alla sorters människor kan bli mördare under vissa omständigheter.
Att regimer som vill begå folkmord eller massmord
aldrig kommer att misslyckas på grund av brist på personer som avfyrar vapnet.
Det har skett flera folkmord sen förintelsen.
Det har skett massakrer och massmord.
Det finns andra sammanhang
där vi hittar de mekanismer
som får folk att döda andra utan personliga
eller psykologiska motiv.
Varhelst folk kan intala sig själva: "Jag är en kugge i hjulet, inte ansvarig",
med den attityden är nästan allt möjligt.
Förintelsen var ett unikt brott i planering och utförande.
Men än i dag
fortsätter folk att dödas för att de tillhör en annan grupp.
SREBRENICA I BOSNIEN, 1995 MER ÄN 8 000 MÄNNISKOR MÖRDADE
RWANDA, 1994 MER ÄN 800 000 CIVILA MÖRDADE
MY LAI I VIETNAM, 1968 504 CIVILA MÖRDADE
173 AV DEM VAR BARN (56 BEBISAR)
Vi vill tro att vi är mästare av vårt eget öde.
Men jag tror att vi faktiskt
formas mer av saker som vi har lite kontroll över.
Vi får större kontroll genom att vara mer medvetna om dem.
En av poängerna med att skriva en bok som Ordinary Men
var att folk skulle bli mer medvetna om vår sårbarhet, vår formbarhet,
så att när vi möter sådana omständigheter,
blir vi inte överraskade, att vi har en förmåga
att fatta ett mer medvetet beslut än vi annars skulle göra.
Är en vanlig man ett monster?
Jag tror att alla är kapabla att göra saker
som de inte kan föreställa sig att de är kapabla till.
Jag tror att vi vill se förövare som annorlunda,
folk som Ohlendorf,
för vi vill inte se oss i spegeln och se en spegelbild av oss själva.
De hade kostymer, var välutbildade, gick på universitetet,
talade flera språk.
Och jag tror att vi vill tro att vi aldrig skulle göra det de gjorde.
Du behöver inte vara ideologisk.
Du behöver inte vara hatisk.
Du behöver inte vara nåt, och du kan ändå döda.
Frågan är: "Är normala eller vanliga människor monster?"
Jag tror att vi alla har potential att göra det.
Upplevelsen i Nürnberg formade honom för alltid.
Under hela sitt liv har Benjamin Ferencz arbetat för att försäkra
att brott mot mänskligheten inte skulle upprepas.
Det var också på hans initiativ
som Internationella brottmålsdomstolen grundades i Haag,
där krigsbrott fortfarande åtalas idag.
Vi är alla invånare på en liten planet.
Tanken är att när vi inser,
inte att vi har olika religioner, olika länder, olika färger,
utan att alla är människor som bor på en liten planet.
Om vi följer samma väg blir vi framgångsrika.
Annars upphör vi att existera.
Jag har gjort min del. Jag är hundra år gammal.
Jag vet inte hur länge till jag orkar.
Men så länge jag kan, fortsätter jag.
Nu lämnar jag över facklan till ungdomarna.
Kom igen, titta hit. För hemmet.
Ja, lite mysigt.
Undertexter: Sabina Svensson