Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tyske politimenn i det okkuperte øst, 1942.
De er her for å håndheve tysk styre i de erobrede områdene.
De utfører ordrene grundig.
De har et spesialoppdrag.
Å skyte jøder i hundrevis og tusenvis.
På kloss hold.
Historikere og andre eksperter har gjort omfattende studier
av mennene som avfyrte skuddene.
De vil vite hvordan et massemord som dette kunne forekomme.
De gjør et forbløffende funn.
De mennene trengte ikke drepe.
De trengte ikke adlyde ordren.
Hadde du motet til å si: "Jeg kan ikke skyte",
ble du kanskje ansett som en feiging, du fikk kanskje et dårlig brev i mappen,
men du fikk ikke en alvorlig straff.
Tjue år etter krigen er det en rettssak for drapene
en politienhet i Hamburg begikk.
Hva var motivasjonen deres?
Hvorfor skjøt de?
De er ikke en gjeng med ideologisk motiverte, villige bødler.
De er ikke trente mordere.
De er sivile med jobber som drosjesjåfører eller rørleggere.
De var helt vanlige folk.
HELT VANLIGE FOLK - DET GLEMTE HOLOCAUST
Hamburg, sommeren 1942,
tre år inn i krigen.
Regimet rekrutterer menn til et spesialoppdrag.
I 1942 var det ikke mange erfarne arbeiderne igjen,
grunnet tapene som hæren lider i Russland...
HISTORIKER
...og den økende arbeidskraften de trenger
for å okkupere det stadig voksende tyske imperiet.
De vil ha alle de kan få tak i for å fylle mangelen på arbeidskraft.
Eldre familiemenn, som ikke lenger var egnet for Wehrmacht,
blir innkalt.
Mange er ikke nazisympatisører,
og de er heller ikke særlig fiendtlige mot jøder.
De har sosialdemokratiske bakgrunner.
De var alt fra bakere og håndverkere,
til snekkere og handelsmenn med kontorjobber.
Politibataljonen reflekterte
den gjennomsnittlige befolkningen i Hamburg.
SOSIOLOG
De blir vervet som reservepoliti.
Treningen gir dem knapt nok tid til å forberede seg på det som venter.
Den 21. juni 1942,
tar de farvel med familiene og drar hjemmefra.
De fikk en abstrakt beskrivelse av oppdraget.
De skulle sikre de tyskokkuperte områdene.
De drar til Polen.
Den 25. juni ankommer reservepolitibataljon 101
den sørlige delen av Lublin-distriktet.
Det var ingen forberedelser.
De visste ikke at de skulle gjøre dette.
Offiserene visste det ikke.
Major Trapp får ikke vite hva han skal gjøre før dagen før.
Det er 13. juli 1942,
og bataljonen må rapportere tidlig om morgenen.
Major Trapp, som leverer ordren, er en eldre mann
som er veldig populær blant sine menn,
fordi han ikke er en typisk autoritær kommandant.
SOSIALPSYKOLOG
Mennene kaller ham "pappa Trapp".
Det viser hva slags forhold de har.
Major Trapp står foran bataljonen og sier:
"I dag må jeg gi dere en forferdelig ordre."
Stemmen er gråtkvalt, tårene renner nedover kinnene.
Han kjemper for å samle seg selv.
Han syns det var forferdelig
å forklare sine menn hva han skulle be dem om å gjøre.
De skal skyte 1500 jødiske menn, kvinner og barn.
Det var da han kom med tilbudet.
"Hvis man ikke er klar for oppgaven,
kan man trekke seg, og man trenger ikke delta."
Å si at folk kan trekke seg om de ikke vil delta,
krever at de aktivt gjør noe.
Men når vi står overfor en avgjørelse
og ikke vet hva som er riktig å gjøre,
gjør vi vanligvis ingenting.
Én mann trakk seg.
Kapteinen i kompaniet,
som skjemmes av at en av hans menn var den første "feigingen",
begynte å kjefte på ham.
Trapp stopper ham, og beskytter mannen.
Da gjør flere det samme.
Giv akt! Tre av!
Fra et historisk perspektiv er det en utrolig interessant situasjon,
fordi ordrene er dokumentert
og det er tydelig at de ikke måtte drepe.
En del av etterkrigsfortellingen var at du måtte delta,
ellers ble du selv skutt.
Her kan vi tydelig si at det ikke var tilfelle.
De kunne velge.
Det samme gjaldt for alle drapsenheter.
Hittil har vi ikke funnet en eneste sak
der livet sto i fare, hvis man nektet å skyte ubevæpnede sivile.
Alt begynner i september 1939. Den tyske Wehrmacht invaderer Polen.
I løpet av et par uker er landet beseiret.
Millioner av polakker blir underlagt tysk kontroll og må nå overvåkes.
Til dette trenger regimet sikkerhetsstyrker.
I det tyske riket verver titusener av menn seg
for å bli politimenn i de okkuperte områdene.
De håper å unngå militærtjeneste på frontlinjen.
Med så mange søkere, kan regimet være veldig selektivt.
Hele 160 000 menn meldte seg frivillig til tjeneste for politiet,
og kun 26 000 til 30 000 kunne plukkes ut.
HISTORIKER
De fikk seks måneder med opplæring,
og de fikk en ideologisk opplæring
som gjorde det ganske klart hva som ble forventet av dem.
De ble fortalt at som herrerase,
burde de sikre at nasjonalsosialistisk politikk
ble etablert og fulgt.
Etter treningen lærer mennene hva det betyr i virkeligheten.
Deres jobb er å innføre
den brutale nazipolitikken i de okkuperte områdene.
Derfor valgte regimet menn som var enige i nazistenes sak.
De blir gruppert i politibataljoner og sendt til Polen.
Der vil de undertrykke, forfølge og drepe sivile,
særlig jøder.
Så tidlig som oktober eller november i 1939,
begynte de å skyte sivile.
Polske motstandskjempere, geistlige, lærde, til og med jøder,
drev folk ut, deporterte dem.
Alt i alt kan man si at de enhetene
satte utryddelsespolitikken ut i livet.
Bare to år senere, kommer angrepet på Sovjetunionen.
En erobrings- og tilintetgjørelseskrig.
Ifølge Tysklands planer,
må 30 millioner sovjeter dø for å frigjøre plass til å leve.
Mobile drapsenheter, bestående av politi og SS sine innsatsstyrker,
kalt "Einsatzgruppen", støtter troppene i kamp.
Den 27. juni 1941, går politibataljon 309 inn i Bialystok.
De ideologisk programmerte mennene låser 800 jøder inne i synagogen
og setter fyr på den.
Og så dreper de enda flere.
Dagen etter beæres politiet for å ha sikret byen, som de kaller det.
Til sammen går 18 000 menn inn i landsbyene og byene,
og de unge og indoktrinerte skytterne
dreper alle jødiske menn, kvinner og barn.
Nå begynner Holocaust. Det systematiske massemordet på jødene.
Skytterne er traumatiserte etter drapene,
derfor dukker tilintetgjørelsesleirer som Auschwitz opp i slutten av 1941.
NAZI-OKKUPERTE POLEN, 1941-1942
Massemordprosessen må gjøres mer effektiv
og skånsom for de som begår drapene.
Hvis vi prøver å finne ut av
forholdet av antall Holocaustofre
når det gjelder hvordan de omkom,
er det beste anslaget at halvparten,
nesten tre millioner, døde i dødsleirene,
i gasskamrene.
At nesten en million døde på grunn av fangenes levekår.
Sult og epidemier i ghettoene, og dødsmarsjene mot slutten av krigen.
Noe som betyr at over to millioner ble skutt og drept,
de døde i massehenrettelser.
Over to millioner mennesker ble drept, ansikt til ansikt med sine mordere.
Det er et lite kjent faktum, selv i dag. Det er "det glemte holocaust".
Liepaja, sommeren 1941,
i Einsatzgruppen A sitt operasjonsområde.
Dette er den eneste filmen vi har funnet
som viser at jøder blir skutt på østfronten.
Offisielt sett er filming forbudt,
fordi drapene er ment å forbli en hemmelighet.
De begikk bare to feil.
Den første var at de førte protokoll av alt.
Den ble sendt til Berlin,
hvor det ble slått sammen med protokollene fra B, C og D.
Det ga et omfattende bilde av hvem de hadde drept i hvilke byer,
hvilke tettsted, i hvilken enhet, hvem som hadde kommandoen.
Det var den første feilen. Det andre var at jeg fant dem.
Nürnberg etter krigen.
Det såkalte tusenårsriket ligger i ruiner.
I byen hvor nazistene holdt sine partistevner,
vil de allierte stille tyske forbrytelser for retten.
I Nürnberg stilles de store krigsforbryterne for retten.
De beordret forbrytelsene og vil bli rettsforfulgt.
Men hvem utførte drapene?
Den 27 år gamle advokaten Benjamin Ferencz har fått i oppgave å finne ut av det,
og gir seg ut på leting etter spor.
I starten av i 1947 gjør de en viktig oppdagelse.
En dag kom en av etterforskerne og sa:
"Se hva jeg fant."
Han ga meg en haug med papirer. "Ereignismeldungen aus der UDSSR."
Dette er dødslister fra de mobile drapsenhetene,
SS Einsatzgruppen.
Drapene på hundretusenvis av mennesker var dokumentert
som en bragdliste.
Jeg tok en liten regnemaskin og begynte å legge alt sammen.
Einsatzgruppe A rapporterer om 10 000 drepte her.
15 000 drepte her. 20 000 drepte her.
Jeg begynte å legge dem sammen.
Når jeg hadde passerte én million, sa jeg: "Det holder."
Ferencz vil stille de ansvarlige SS-mennene for retten.
Men hans overordnede nekter.
De har hverken råd eller tid.
Jeg ble litt rasende og sa:
"De kan ikke slippe unna!
Jeg har en million drap i hånden, de skal ikke slippe unna!"
Han sa: "Kan du gjøre dette i tillegg?"
Jeg sa: "Klart." Han svarte: "Det er greit."
Så i min første sak som advokat,
ble jeg hovedanklager for den største drapssaken i historien.
Vi søker ikke hevn, heller ei kun rettferdig gjengjeldelse.
Vi ber denne retten om å stadfeste, ved internasjonale straffetiltak,
menneskets rett til å leve i fred og verdighet.
De tiltalte er 24 SS-soldater fra Einsatzgruppen.
De ledet alle mobile drapsenheter.
De passer ikke inn i Hollywoods bilde av en nazistisk gjerningsmann.
Det bildet er av en håndlanger som ikke er spesielt intelligent,
og som ønsker å drepe flest mulig.
Men den historiske virkeligheten er at de overhodet ikke var slik.
Noen av Einsatzgruppens ledere hadde to doktorgrader.
De fleste var fra middelklassen, og var velutdannede og sofistikerte.
De kunne lett deltatt i en samtale om Mozart eller Beethoven.
Vi begynner med den tiltalte Ohlendorf.
En av dem er Otto Ohlendorf,
tidligere leder for Einsatzgruppe D.
Han ga ordre til 600 menn, som drepte 90 000 mennesker på ett år.
Ohlendorf gjorde et godt inntrykk på meg.
Jeg visste at han var far til fem barn.
HOVEDANKLAGER I EINSATZGRUPPE-SAKEN
Han var ærlig.
Han gjorde en god figur.
Han var kjekk. Han var velformulert.
Han hadde en selvsikkerhet ved seg
som folk fant tiltalende.
Jeg tror at verden forventet at denne personen
som hadde ansvaret for en mobil drapsenhet ville være noe annet.
De forventet at han skulle være stygg, gammel, sprø, patologisk, sadistisk,
dum, et slags utskudd.
Han var en vellykket mann.
Dommeren likte ham.
Han sa: "Jeg liker ham. Han virker snill. Men han drepte folk. Jeg forstår ikke."
Ohlendorf overrasker retten med sin åpenhet.
Dommeren takker ham flere ganger
for uttalelsene han ga til de allierte
under et forhør i 1946.
På hvilken måte ble de fraktet til henrettelsesstedet?
De ble kjørt dit i lastebiler.
Så mange som kunne henrettes umiddelbart.
Var det din idé?
Ja.
I hvilke posisjoner ble ofrene skutt?
Stående eller knelende.
Akkurat som i 13. juli 1942,
er Hamburgs reservepolitibataljon 101 på vei til første henrettelse.
Politimennene er ikke forberedte på det som venter dem.
De hadde ikke blitt instruert i hvordan å gjennomføre en skytemassakre.
Alt er improvisert første gang.
De ble kjørt til en skog.
Så førte politimennene dem inn i skogen én etter én,
noen av dem kvinner, noen av dem barn.
I stedet for å avpersonifisere henrettelsen,
i stedet for å holde avstand mellom drapsmannen og offeret,
står man her ansikt til ansikt med personen man skal drepe,
og man dreper personen på kloss hold.
Flere av politimennene sa at de hadde samtaler
mens de førte dem inn i skogen.
Noen var faktisk tyske jøder som hadde forlatt Tyskland.
En av jødenes familie hadde eid kinoen i Hamburg,
hvor mannen hadde sett filmer.
Han oppdager at han skal drepe eieren av kinoen han pleide å gå på.
Den psykologiske påkjenningen var selvsagt veldig stor.
Ofrene fryktet for livet og visste at døden var få øyeblikk unna.
Politimennene opplevde en følelsesmessig krise
fordi de visste at de måtte drepe noen på kloss hold.
Det er en utrolig grusom opplevelse.
Noen av mennene ble syke
fordi de er dekket av hjernemasse og blod.
De kaster opp, blir demoraliserte, og klarer ikke å fortsette.
Massakren varer i timevis.
Til slutt ligger 1500 jødiske menn, kvinner og barn døde i skogen.
Da de dro hjem den kvelden, ble de tilbudt sprit,
og de fleste ble fulle, men de fleste klarte ikke spise.
Maten ble satt frem, men de fleste manglet matlyst.
Noen av dem fikk mareritt den natten.
Én mann skjøt i taket i et slags mareritt.
En annen mann sa til en underoffiser:
C"Må jeg gjøre det igjen, blir jeg gal."
For noen av mennene var dette en fryktelig opplevelse,
og de kunne ikke forestille seg å gjøre det igjen.
Regimet vet hva de krever av mennene.
Så tidlig som sommeren 1941,
referer en høytstående SS-leder til
"psykologisk støtte til mennene som er involvert i denne gjerningen."
"Dagens inntrykk" skulle "utslettes"
ved å arrangere kameratskapssamlinger på kveldene."
Otto Ohlendorf sto ovenfor de samme problemene
med sine menn som deltok i massakrene.
Otto Ohlendorf sa:
"Mine menn led mer enn ofrene."
Ser vi på det fra dagens perspektiv,
er det en absurd tolkning.
Det er gjerningsmennene som leter etter psykologiske mekanismer
slik at de kan gjøre seg til ofre
fordi de måtte gjøre ting som fikk dem til å lide.
Han hadde medfølelse med sine menn hvis de måtte gjøre noe
som ville være smertefullt for dem.
Noen av Einsatzgruppens soldater
knuste spedbarns hoder mot trær.
For å spare ammunisjon.
Ohlendorf sa: "Jeg tillot ikke at mine menn gjorde det.
Hvis det var spedbarn, skulle moren holde barnet på brystet,
og så skulle de sikte på barnet.
For da drepte de begge to med ett skudd.
De sparer ammunisjon, og mødrene slutter å gråte."
Det var medfølelse med sine menn, ikke med ofrene.
I rettssaken mot Einsatzgruppen,
vil retten vite hva som motiverte Ohlendorf
til å utstede ordrene om å drepe.
Han hevder at han bare var lojal mot regjeringen.
Ordren om å likvidere
kom fra der Führer av riket.
Så i så måte er det en politikk bestemt av der Führer.
I tråd med nazistisk propaganda,
mener Ohlendorf at jødene er ansvarlige
for kommunismen i Sovjetunionen,
og derfor fiender av det tyske riket.
Hvorfor tror Ohlendorf på propagandaen?
Han så ikke på det som propaganda.
Han vokste opp i en nasjonalistisk familie.
På universitetet hadde han professorer
som underviste om problemene med bolsjevisme,
problemene med kommunister, og problemene med jøder.
Man blir foret med det.
Jeg tror det forsterker dine eksisterende overbevisninger.
Så kommer en regjering til makten som sier: "Ja, det er sant."
Han mente at bolsjevikene var jøder,
og at de burde bli drept.
En av de overlevende fra en av massakrene vitner i retten etter krigen.
De stilte oss opp på kanten av gropen, klemt sammen.
Så begynte de å skyte.
MILITÆRTRIBUNALET I KIEV 1946
Jeg lukket øynene, knyttet nevene,
spente alle musklene i kroppen, og hoppet.
Det føltes som om fallet tok en evighet. Omsider landet jeg på likene.
Jeg var ikke truffet.
Etter en stund stoppet skytingen.
Jeg hørte tyskerne gå ned i gropen...
...for å drepe de som fortsatt ynket seg.
Noen av dem hadde fortsatt dødsrykninger.
De brukte lommelykter for å finne og skyte de som var i live.
Jeg spilte død, redd for å bli avslørt.
De fleste mennene i reservepolitibataljon 101
var ikke troende nazister.
Tjue år etter krigen
beskriver de for etterforskerne hvordan de opplevde mordet på jødene.
Jeg ser det fortsatt for meg.
Jeg husker at jeg tenkte
at vi ikke hadde nok jord til å dekke så mange kropper.
Jeg var sint fordi vi hadde blitt dyr, mordere.
Vi så ikke på jøder som mennesker.
Det første massemordet på jøder i Jozefow
var veldig traumatisk.
Så blir de fort vant til det.
Hvor raskt de ble vant til det de gjorde,
hvor raskt det å drepe ble en rutine,
var en av de store overraskelsene fra forhørene.
De første likvideringsoperasjonene
kan mennene beskrive i detalj.
Deretter blir alt tåkete. De husker ikke engang hvilken by det var.
RESERVEPOLITIBATALJON 101
Mennenes oppførsel er sterkt påvirket
av ledelsen i bataljonen.
Ved roret er major Wilhelm Trapp,
som leder de 500 mennene.
Han var en populær, respektert overordnet, og han sa:
"Hadde jeg hatt et valg, ville jeg ikke gitt ordren. Men... "
Han ba dem om solidaritet. Han ba dem om å hjelpe ham med oppgaven,
som ikke kom fra ham,
og ba dem om å ikke forlate ham.
Det var en kombinasjon av tvang og fri vilje.
De ble fortalt at de kunne nekte å gjøre det,
men da måtte medsoldatene gjøre det i stedet.
Kombinasjonen av:
"Det må gjøres, politibataljonen har en jobb å gjøre",
og "Hvis du er svak, kan du nekte, men på bekostning av dine kamerater."
Den kombinasjonen skaper presset
som førte til at de fleste deltok i skytingene.
ŁOMAZY I POLEN - 17. AUGUST 1942
RESERVEPOLITIBATALJON 101 DREPER 1700 JØDER
Bare noen få politimenn nekter å utføre ordren om å drepe.
Nei! Vi håpet at vi var ferdige.
Mer poteter?
Objektivt sett,
ga det ingen negative følger for de som protesterte.
De ble satt til å vaske latriner og sånt.
De ble kalt stygge ting. Jævel, skitten rotte, pyse og så videre.
De fikk ikke være hjemme,
de dro ikke tilbake til familiene sine på slutten av dagen.
I stedet var de med en gruppe menn på ubestemt tid,
alltid med de samme menneskene som kunne plage dem,
fornærme dem og utestenge dem.
Man må være veldig sterk for å takle det.
Det er kanskje bare en sosial straff, ikke en fysisk straff,
men for mennesker er en sosial straff noe av det vanskeligste å håndtere.
Hva tenker de på? Hva driver dem?
Jeg tror ikke de er besatt av jøder.
De er mer motiverte av hvilket syn andre har på dem,
enn hvilket syn de har på jøder.
De er veldig opptatte av seg selv, og hvordan de skal klare dette.
Kaptein Wolfgang Hoffmann tror at han kan takle presset,
men han har et problem.
En av kapteinene utvikler en psykosomatisk sykdom.
Han blir syk hver gang hans kompani skal på drapstokt.
Han ligger i sengen med magekramper og kommer seg ikke ut av senga.
Hans underordnede må lede drapstokten.
Han ville være en morder, men kroppen brøt sammen.
Mennene syntes dette var fryktelig feigt.
Han var ekstremt flau.
Det er annerledes for kaptein Julius Wohlauf.
Han er ambisiøs, ønsker å skape en karriere og utmerke seg i jobben.
Og han er forelsket.
Wohlauf giftet seg i Hamburg i juni, like før den første massakren.
Som offiser får han ta med kona til Polen, til operasjonsområdet.
Han vil gjøre opp for at de ikke dro på bryllupsreise.
Wohlauf tar med sin gravide brud på en ghettoopprydding.
Den verste ghettooppryddingen i hele operasjonen,
i nesten alles vitnesbyrd,
var da de tok 11 000 jøder fra Miedzyrzec,
skjøt tusen av dem bare i ghettoen,
gatene var fulle av lik,
og satte de andre 10 000 på toget til Treblinka.
Toget er så overfylt
at de må presse folk inn og spikre dørene, for at de ikke skal gå opp.
Hun står på torget og ser på dette.
Det viser at Wohlauf var stolt av det han gjorde,
han ville vise det til kona.
Han var ikke flau eller skjems.
Ghettoer begynner å vokse frem i øst.
Folk må være der før de blir drept.
Ofrene filmet og fotografert av sine torturister.
Politiet vokter folkene og dreper dem.
Men bare så lenge nasjonalsosialistene har makten.
Verken før eller etter denne perioden
bestemte en politimann seg for å drepe jøder i hopetall.
Jeg tror ikke at folk er født til å drepe.
Jeg tror vi kan bli mordere under de rette omstendighetene.
Vi må tenke på hva forholdet er
mellom individet og staten.
Hvis staten er en stat som sier:
"Dette er gruppen vi hater,
og vi vil at dere skal ta dem av dage",
er det et viktig forhold.
Disse individene, selv om de deler statens ideologi,
som de handler eller er instrumenter for...
Når staten ikke lenger har makten,
når regjeringen byttes ut,
handler de ikke, de har ikke lenger en grunn til å delta
i statens vold.
Dette er en av grunnene til at det å forstå gjerningsmenn er viktig.
Vi må tenke kritisk på vårt forhold til staten,
og hva staten ber oss om.
Det tyske riket før krigen.
I 1933 kom nazistene til makten
og endret lovene i samsvar med ideene sine.
Det nådeløse hatet mot jøder blir statsvitenskap,
og de driver øyeblikkelig alle jødene ut av det tyske samfunnet.
Omtrent 2000 anti-jødiske lover vedtas.
En gruppe mennesker blir systematisk ekskludert,
stigmatisert og ydmyket.
Første skritt mot massemord
er et kategorisk skille mellom "oss" og "dem".
Alle så at folk mistet jobbene,
ble tvunget til å forlate hjemmene sine,
at de måtte selge eiendelene sine,
og at bedrifter ble offer for avjødifisering.
Alt dette var en offentlig prosess.
Det var ingen hemmelighet.
Den prosessen forsterker splittelsen.
De er "dem", mens "vi" er de andre.
Hvis jeg definerer noen som annerledes i teorien
og behandler dem annerledes i praksis,
øker viljen til å bruke vold
mot den personen.
Den fysiske volden eskalerer under krigen.
Under tysk okkupasjon, oppstår pogrom i øst.
Jøder blir angrepet av sivile.
Bilder fra sommeren 1941 i Lemberg.
Okkupantene driver disse voldsutbruddene.
De som overlever, blir senere drept av tyskerne.
En gjerningsmann som var til stede i Lemberg vitner i retten etter krigen.
Lederen fortalte vår gruppe på 12 menn om våre fremtidige oppgaver.
Vi måtte stå sammen og skyte den jødiske befolkningen.
Konvoien stoppet mellom 70 og 90 meter fra gropen.
Gruppelederen delte mennene som følger...
...seks menn til å vokte og seks menn til å skyte.
Jeg fikk i oppgave å skyte.
Skytingen fortsatte som følger...
...omtrent 45 til 50 personer ble skilt og ført til gropen.
...ble skilt og ført til gropen.
De måtte stå i kø vendt mot oss.
Og slik ble de skutt.
De så på dette som jobben sin, noe de måtte gjøre.
Det blir en rutine.
Men jeg tror de fortsatt var klar over hvor vanskelig det var.
De visste at de fikk en urettferdig avtale.
De ble bedt om å gjøre noe ekstremt vanskelig,
og det var uflaks at de havnet i den bataljonen og måtte gjøre dette.
Hver gjerningsmann utviklet sin egen måte
å rettferdiggjøre handlingene sine på.
"Noen må gjøre det skitne arbeidet."
"Vi har en historisk plikt å ivareta."
En annen faktor kan ha vært: "Jeg er bedre på dette enn andre."
Alle hadde rasjonaliseringer
som lot dem finne en mening i drapene.
Dette viser at massemord
begås av folk som ikke utfører ordrer som en maskin,
men som tenker og forstår hva de gjør.
LUBNY I UKRAINA, 16. OKTOBER 1941
JØDER FØR DE SKAL HENRETTES
Jeg prøvde, og klarte, å kun skyte barn.
Mannen ved siden av meg skjøt moren, og jeg skjøt barnet hennes.
Jeg sa til meg selv at barnet
ikke kunne leve uten sin mor.
Han oversetter sin grusomme handling
til noe moralsk riktig i form av "forløsning".
Det er nøkkelen til å forstå hvorfor mennene gjorde dette.
Det er ikke blind lydighet.
I stedet tolker de kommandoene på en måte som er akseptabel for dem,
og lar dem se seg selv som moralsk dydige.
Hvorfor ble barn også skutt?
Ohlendorf blir bedt om å forklare.
Spørsmålet er avgjørende
i saken mot lederne av Einsatzgruppen.
Jeg stilte spørsmålet.
Han sa: "Hvis de vokste opp,
og visste hva vi gjorde mot foreldrene deres,
ville de være fiender av Tyskland.
Jeg ville beskytte fedrelandet mitt i lang tid fremover.
Og derfor må man drepe barna også."
Otto Ohlendorf, far til fem barn,
viser ikke det minste tegn på anger.
Hva med major Wilhelm Trapp?
Innser han sin misgjerning?
Han vet at det han gjør er forferdelig.
På et tidspunkt sa han til sjåføren sin:
"Gud forby at Tyskland taper krigen.
Hvis vi blir stilt for retten for det vi gjør i Polen,
må Gud være tyskerne nådig."
Det var først senere at jeg forsto at det ikke var riktig.
Man begynte å vakle,
og de klare ideene man en gang hadde, var borte.
Slutt å krangle!
Mennene blir avstumpet av de vedvarende drapene.
- Slutt! - Han begynte!
Herregud!
- Hva vil du? - Jeg vil dra hjem!
For meg er en av de verste resultatene
at bataljonen over tid ble delt inn i tre grupper.
Én gruppe besto av de som lærte å like det å drepe andre.
De kom tilbake fra drapsoperasjonene,
spiste lunsj, og spøkte om det de hadde gjort.
En person som liker å drepe, er Hartwig Gerte.
Han blir en brutal og sadistisk morder som finner glede i
å torturere ofrene før de blir skutt.
Jøder blir tvunget til å krype nakne langs stien til gropen,
mens Gerte beordrer sine menn til å slå ofrene med klubber.
Her har vi noen som ble forandret
av det de gjorde og det de så,
og degenererer til en fryktelig person
på ganske kort tid.
Det fantes en mellomgruppe. De var passive.
Da de ble bedt om å delta i en operasjon, gjorde de som de ble bedt om,
men de tok aldri initiativet
til å komme seg ut av det eller gjøre mer.
Den tredje gruppen er motstanderne.
Som løytnant Heinz Bumann,
som ble overført tilbake til Hamburg etter et par uker.
Det gjorde ham ikke til en helt.
De klarte alltid å finne en måte
å holde hjulene i gang på.
Noen sa at de var syke,
eller ikke følte seg i form den dagen.
Men det var ikke motstand,
det var bare et forsøk på å trekke ut individet
uten å stille spørsmål ved politibataljonen legitimitet.
Medlemmene av reservepolitibataljonen
er involverte i skytingen av 38 000 jøder.
De sender 45 000 i tilintetgjørelsesleirer.
Det skremmende og sentrale problemet
i saken med politibataljon 101
er at man ikke trenger en tro
eller ideologi for å utføre et massemord.
Det er over 130 politibataljoner under andre verdenskrig.
Hamburg-bataljonen har den fjerde høyeste drapsraten av alle.
Reservepolitibataljon 101 er på en måte atypisk.
Det gjør det enda mer skremmende.
Vi ser at en bataljon uten forberedelser,
uten utvelgelse, uten indoktrinering, uten nazifisering,
kan bli en av de mest produktive drapsenhetene
i det tyske ordrepolitiet.
Nürnberg, 10. april 1948. Dommens dag.
Henrettelse ved hengning.
Så tar de ned hendene, legger det ned, nikker til dommeren, går bakover.
Inn i heisen, og ned til helvete.
Jeg dro ned til dødshuset, under tinghuset, for å snakke med ham.
Jeg hadde aldri snakket med noen tiltalte utenfor rettssalen.
Jeg håpet at han ville si...
Da jeg besøkte ham, og visste at han skulle henges...
"Kan jeg gjøre noe for deg?"
Jeg trodde han ville svare: "Hils til barna og si beklager til kona."
Ikke ett ord om skyldfølelse eller anger.
Han sa han ville skutt søsteren sin, hvis han måtte under de omstendighetene.
Jeg sa: "Farvel, herr Ohlendorf", og slengte igjen døra.
Under en sending på CNN, spurte de meg: "Hvordan var det å snakke med monstrene?"
Jeg sa: "De var ikke monstre."
De sa: "Hva? De drepte tusenvis av barn. Er ikke det et monster?"
Jeg sa: "Er mannen som slapp en atombombe over Hiroshima et monster?"
Det var president Truman.
Jeg fikk aldri svar på det spørsmålet.
Jeg tviler ikke på at Ohlendorf var en tysk patriot.
Han gjorde det han trodde var det beste for hans land.
Men det er ikke et argument et menneske
bør få lov å bruke og vandre fritt.
Etter krigen vil tyskerne glemme.
Det samme vil politiet.
Seksti tusen politifolk var involvert i masseskytinger under krigen.
Mange fortsetter i politiet etter 1945.
Først på slutten av 1950-tallet blir det tydelig
i hvilken grad vanlige tyskere var involvert i Holocaust.
Rettsvesenet etterforsker mer enn 172 000 menn,
inkludert medlemmer av SS, Gestapo og politiet.
Mindre enn 500 av dem blir dømt
for deres rolle i folkemordet.
Aktoratet var en katastrofe.
Haugevis av materiale og dokumenter hadde blitt samlet inn,
bevisene var sterke,
men det var mangel på vilje til å straffe de som var involvert i forbrytelsene.
Hamburg-bataljonen blir også etterforsket.
To hundre og ti tidligere medlemmer blir avhørt.
Fjorten av dem blir tiltalt i 1967.
Rettssaken avslører detaljer
om prosessene og oppførselen i bataljonen.
Julius Wohlauf blir også tiltalt.
Mannen som tok med konen sin til Polen.
Mange av disse mennene ser på seg selv som et dobbelt offer.
Offeret som må gjøre den skitne jobben for Det tredje riket.
Og så er de et offer for en ex post facto ny moral eller ny lov
som er satt inn etter krigen.
De mener at den er urettferdig,
fordi det ikke var "ulovlig" da de gjorde det.
Det var det regjeringen beordret.
De er fulle av selvmedlidenhet, ikke av skyldfølelse.
"Stakkars meg."
Ikke ofrene. "Stakkars meg. Se hva jeg måtte gjøre."
Bare to tiltalte må sone i fengsel.
En av de tiltalte er Julius Wohlauf.
Åttitre tusen mennesker ble drept, og ingen av dem føler seg ansvarlige.
De var de underordnede på bakken.
Men hver politimann hadde valgfrihet,
og ikke en betydelig mengde.
De som ikke drepte på grunn av egen tro, tilpasset seg.
Det viser oss dessverre
at alle mennesker kan bli mordere under rette omstendigheter.
At regimer som ønsker å begå folkemord eller massemord,
aldri vil mangle folk som er villige til å skyte.
Det har vært flere folkemord siden Holocaust.
Det har vært massakrer og massemord.
Det er andre kontekster
hvor vi finner de samme mekanismene
som driver folk til å drepe andre
uten personlige eller psykologiske motiver.
Når folk kan si til seg selv:
"Jeg er en brikke i et spill, jeg er ikke ansvarlig",
er nesten alt mulig.
Holocaust var en unik forbrytelse i både planlegging og utførelse.
Men folk blir fortsatt drept for å tilhøre en annen gruppe.
SREBRENICA I BOSNIA, 1995 OVER 8000 MENNESKER BLE DREPT
RWANDA I 1994 OVER 800 000 SIVILE DREPT
MY LAI I VIETNAM, 1968 504 SIVILE DREPT
173 AV DEM VAR BARN (56 BABYER)
Vi liker å tro at vi har kontroll over vår egen skjebne.
Men jeg tror at vi er mer formet
av ting vi har liten kontroll over.
For å få større kontroll, må vi være mer bevisste.
En av poengene med å skrive en bok som Helt vanlige menn
er at folk skal bli mer bevisste på vår sårbarhet, vår bøyelighet,
slik at når vi møter slike omstendigheter,
så blir vi ikke tatt på senga.
At vi har evnen til å ta en mer bevisst avgjørelse.
Er en normal mann et monster?
Jeg tror alle mennesker er i stand til å gjøre ting
de ikke trodde de kunne.
Jeg tror vi ønsker å fremmedgjøre gjerningsmenn,
folk som Ohlendorf,
fordi vi ikke ønsker å se i speilet og se oss selv.
De gikk i dress, var velutdannede, gikk på universitetet,
snakket flere språk.
Jeg tror vi ønsker å tro at vi aldri ville gjort det de gjorde.
Du trenger ikke være ideologisk.
Du trenger ikke være full av hat.
Du trenger ikke være noe, og du kan fortsatt drepe noen.
Så, spørsmålet er: "Er normale eller vanlige folk monstre?"
Jeg tror vi alle kan gjøre det.
Opplevelsen i Nürnberg har formet ham for alltid.
Gjennom hele livet har Benjamin Ferencz jobbet for
at forbrytelser mot menneskeheten ikke skulle gjentas.
Det var på hans initiativ
at Den internasjonale straffedomstolen ble grunnlagt i Haag,
hvor de straffeforfølger krigsforbrytelser den dag i dag.
Vi er alle innbyggere på én liten planet.
Vi må ikke bry oss om at vi har forskjellige religioner, land og farger,
men at vi alle er mennesker som bor på en liten planet.
Følger vi den samme veien, vil vi lykkes.
Hvis vi ikke gjør det, slutter vi å eksistere.
Jeg har gjort mitt. Jeg er hundre år gammel.
Jeg vet ikke hvor lenge jeg kan fortsette.
Jeg skal fortsette så lenge jeg kan.
Nå overrekker jeg fakkelen til de unge.
Kom igjen, følg med. Til de hjemme.
Ja, litt kos.
Tekst: Veronika Mathisen