Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Német rendőrök a megszállás alatt levő keleten, 1942-ben.
A feladatuk a német akarat érvényesítése a meghódított területeken.
Szorgalmasan hajtják végre a kapott parancsot.
Különleges feladatuk van.
Zsidók agyonlövése százával, ezrével.
Közvetlen közelről.
Történészek és más szakértők átfogó kutatást végeztek azokról,
akik meghúzták a ravaszt.
Azt akarták kideríteni, hogy történhet ilyen tömeggyilkosság,
és megdöbbentő felfedezést tettek.
Nem kellett ölniük.
Nem kellett engedelmeskedniük.
Ha valaki elég bátor volt azt mondani, hogy nem lő,
talán gyávának tartották,
a dolog talán nyomot hagyott a szolgálati lapján,
de nem kapott súlyos büntetést.
Húsz évvel a háború után tárgyalták
egy hamburgi rendőrségi osztag gyilkosságainak ügyét.
Tehát, mi motiválta őket?
Miért lőttek?
Nem voltak ideológiai indíttatású, készséges hóhérok.
Nem voltak képzett gyilkosok.
Polgári foglalkozást űztek, taxisofőrök voltak vagy vízvezeték-szerelők.
Minden tekintetben teljesen közönséges emberek voltak.
KÖZÖNSÉGES EMBEREK
Hamburg, 1942 nyara,
harmadik éve folyik a háború.
A rezsim különleges feladatra toboroz embereket.
Az emberi erőforrások kimerülőben voltak 1942-re
a veszteségek miatt, amelyeket a sereg a Szovjetunióban szenvedett el,
és a folyamatosan növekvő birodalom uralásának emberigénye miatt.
Minden elérhető emberre szükségük voltak
a puszta munkaerőhiány miatt.
Behívták azokat a családos férfiakat, akik túl idősek voltak Wehrmacht számára.
Sokuk nem szimpatizált a nácikkal,
és a zsidókkal szemben sem voltak túl ellenségesek.
Sőt, hagyományosan szociáldemokrata környezetből jöttek.
A skála a pékektől a mesterembereken át
az asztalosokig és az irodában dolgozó üzleti alkalmazottakig terjedt.
A rendőrzászlóalj lényegében tükrözte
a hamburgi dolgozó rétegek összetételét.
Tartalékos rendőrnek hívták be őket,
a kiképzés azonban alig adott elég időt felkészülni arra,
ami rájuk várt.
1942. június 21-én
elbúcsúztak a családjuktól, és elhagyták otthonukat.
Eléggé általános és elméleti leírást kapta a feladatukról,
amely a németek által megszállt területek biztosításából állt.
Lengyelországba vitték őket.
Június 25-én a 101. tartalékos rendőrzászlóalj megérkezett
a lublini körzet déli részébe.
Tudjuk, hogy nem készítették fel őket. Nem tudták, hogy ez lesz a feladatuk.
A tisztek sem tudták. Trapp is csak...
Trapp őrnagy az előző nap tudta meg, mi lesz a feladata.
1942. július 13. van,
a zászlóaljnak kora reggel kell szolgálatra jelentkeznie.
Trapp őrnagy, aki közölte a parancsot, idősebb férfi volt,
aki nagyon népszerű volt az emberei körében,
mert nem tartozott a tipikus tekintélyelvű parancsnok közé.
A legénység „Trapp papának” hívta,
ami sokat elárul a viszonyuk természetéről.
Tehát, Trapp őrnagy azzal állt ki a zászlóalj elé,
hogy rettenetes parancsot kell kiadnia.
Elcsuklott a hangja, könnyek folytak végig az arcán.
Szemmel láthatóan küzdött azért, hogy ne omoljon össze.
Borzalmas és nehéz dolog volt számára
elmagyarázni az embereknek, hogy mit fog kérni tőlük.
Agyon kell lőniük 1500 zsidó férfit, nőt és gyereket.
És akkor tette meg az ajánlatát.
„Ha valaki úgy érzik, nem képes erre,
lépjen elő, és nem kell részt vennie benne.”
Ha azt mondjuk az embereknek, hogy lépjen ki, aki nem akar részt venni,
ezzel aktív cselekvést kérünk.
Ha azonban olyan döntéshelyzetbe kerülünk,
ahol nem tudjuk pontosan, mi a helyes és a hibás döntés,
általában nem teszünk semmit.
Egy ember valóban előlépett.
A parancsnoka, a százados dühös lett, hogy az egyik embere az első gyáva,
aki kimaradna az akcióból, és üvölteni kezdett vele.
Trapp leállította és a védelmébe vette.
Nagyjából tucatnyi ember követte a példáját.
Vigyáz! Lelépni!
Történelmi szempontból rendkívül érdekes helyzet ez,
mert a parancs kiadása jól dokumentált,
és ebből azt is tudhatjuk, hogy az embereknek nem volt muszáj ölniük.
A háború után azzal érveltek, hogy részt kellett venni,
vagy lelőtték az embert.
Ebben az esetben egyértelműen láthatjuk, hogy nem ez volt a helyzet,
szabadon dönthettek.
A kutatások szerint ugyanez igaz a többi különítményre is.
Eddig egyetlen olyan esetet sem találtak,
ahol életveszélybe került az, aki nem volt hajlandó fegyvertelen civilekre lőni.
Minden 1939 szeptemberében kezdődött. A Wehrmacht lerohanta Lengyelországot.
Az ország pár hét alatt vereséget szenvedett.
Milliók kerültek német uralom alá, és felügyelet alatt kellett tartani őket.
A rezsimnek ehhez biztonsági erőkre volt szüksége.
A német birodalomban több tízezer ember jelentkezett,
hogy rendőrként dolgozzanak a megszállt területeken.
Ezzel a frontszolgálatot igyekeztek elkerülni.
Mivel sok volt az önkéntes, alaposan megváltogathatták őket.
A rendfenntartókhoz jelentkező önkéntesek száma 160 000 volt,
és csak 26–30 000 fő számára volt hely.
TÖRTÉNÉSZ
A kiképzésük hat hónapig tartott,
és ami a legfontosabb, ideológiai képzést is kaptak,
ami viszonylag egyértelművé tette számukra, mit várnak el tőlük.
Világossá tették számukra, hogy a felsőbbrendű faj képviselőiként
biztosítaniuk kell a nemzetiszocialista politika
végrehajtását a megszállt területeken.
A kiképzés után derült ki számukra az, hogy mit jelent ez a gyakorlatban.
A feladatuk segíteni érvényesíteni
a brutális náci politikai elveket a megszállt területeken.
A rezsim ezért választotta ki a nácizmussal szimpatizálókat.
Rendőrzászlóaljakba szervezve küldték őket Lengyelországba.
A feladatuk a civil lakosság elnyomása, üldözése és meggyilkolása,
különösen a zsidóké.
Ezek az egységek már 1939 októberében vagy novemberében
elkezdtek civileket gyilkolni.
Lengyel ellenállókat, papokat, értelmiségieket, zsidókat is,
elűztek és deportáltak embereket.
Összességében elmondhatjuk, hogy ezek az egységek
a nemzetiszocialista megsemmisítési politika gyakorlati megvalósítói voltak.
Két év múlva Németország megtámadta a Szovjetuniót.
Hódító és megsemmisítő háború volt.
A német tervek szerint
30 millió szovjetnek kellett meghalnia, hogy életteret szabadítsanak fel.
A rendőrség és az SS mobil likvidálási egységei,
az „Einsatzgruppék” támogatták a harcoló csapatokat.
A 309. rendőrzászlóalj 1941. június 27-én érkezett Białystokba.
A náci ideológia vak végrehajtóiként 800 zsidót zártak a zsinagógába,
amit aztán rájuk gyújtottak.
Aztán tovább folytatták a vérengzést.
Másnap a rendőröket kitüntették a város „biztosításáért”.
A halálosztagokban összesen 18 000 ember követte a frontot a városokba és falvakba,
ahol az ideológiailag képzetlen, fiatal osztagosok
minden zsidó férfit, nőt és gyereket agyonlőttek.
Ezzel elkezdődött a holokauszt, a zsidók módszeres legyilkolása.
A gyilkolás az egységek sok tagját traumatizálta.
Részben ezért hozták létre a nagy haláltáborokat,
például az auschwitzit, 1941 végére.
A tömeggyilkosságot hatékonyabbá kell tenni,
és elviselhetőbbé az elkövetők számára.
Ha megpróbáljuk felmérni
a holokauszt áldozatainak arányait
a meggyilkolásuk módja szerint,
véleményem szerint a legjobb becslés az,
hogy közel hárommillióan haltak meg a haláltáborokban,
a gázkamrákban.
Közel egymillióan vesztek oda a fogva tartás körülményei miatt,
éhezésben, járványokban, a gettókban, a halálmenetekben a háború végén.
Ez pedig azt jelenti, hogy több mint kétmillió embert öltek meg kivégzősztagok,
ennyi embert lőttek agyon.
Több mint kétmillió embert öltek meg saját kezűleg a gyilkosaik.
Erről ma már kevesen tudnak. Ez az „elfeledett holokauszt”.
Liepaja, 1941 nyarán,
az Einsatzgruppe A működési területén.
Ez az egyetlen ismert felvétel
zsidók agyonlövéséről a keleti fronton.
Hivatalosan tilos volt forgatni,
mert a gyilkosságoknak titokban kellett maradniuk.
Csak két hibát követtek el.
Az első, hogy mindenről nyilvántartást vezettek.
Az adatokat Berlinbe küldték,
ahol egyesítették őket a B, C és D Einsatzgruppe adataival.
Ez átfogó képet adott arról, hogy melyik településen kit öltek meg,
melyik egység, kinek a parancsnokságával és mikor.
Ez volt az első hiba. A második, hogy megtaláltam az aktákat.
Nürnberg a háború után.
Az úgynevezett „ezeréves birodalom” romokban hever.
A városban, ahol a nácik egykor a pártgyűléseket tartották,
a szövetségesek el akarják számoltatni a németeket.
A nürnbergi igazságügyi palotában bíróság elé állítják a háborús bűnösöket.
Ők adtak parancsot a bűncselekményekre, és a vád ennek megfelelően jár el.
De ki követte el a gyilkosságokat?
Ezt a 27 éves Benjamin Ferencz ügyésznek kell kiderítenie,
és elkezd bizonyítékokat keresni.
A nyomozócsoportja 1947 elején jelentős dologra bukkant.
Egy nap azzal jött oda az egyik kutatóm,
hogy nézd, mit találtam.
Átadott egy nagyobb aktát: „Ereignismeldungen aus der UDSSR”.
Az SS Einsatzgruppék, a halálosztagok kivégzési listái voltak.
Több százezer ember meggyilkolását dokumentálták
az eredményesség alátámasztására.
Fogtam egy számológépet,
és elkezdtem összeadni az Einsatzgruppe A jelentéseit.
Tízezer áldozat itt. 15 000 áldozat ott. 20 000 egy újabb helyen.
Elkezdtem összeadni.
Amikor már egymillió felett jártam, azt mondtam, „Ennyi elég.”
Ferencz bíróság elé akarta állítani az SS tisztjeit,
de a felettesei nemet mondtak.
Nem volt se költségvetésük, se idejük.
Erre feldühödtem: „Nem hagyhatják futni őket!
Egymillió gyilkosságra van bizonyítékom, nem fogják elengedni őket!”
„Jó, meg tudod csinálni a többi munkád mellett?”
„Persze.” Erre azt válaszolták: „Jó, tiéd az ügy.”
Így történt, hogy az első ügyemben jogászként
az emberi történelem legnagyobb gyilkossági ügyének főügyésze lettem.
Nem a bosszú a célunk, ahogy az egyszerű megtorlás sem.
Arra kérjük a bíróságot, hogy nemzetközi büntetőeljárással erősítse meg,
hogy az embereknek joguk van békében és méltóságban élni.
Az Einsatzgruppék 24 SS-tisztjét vádolták meg.
Mindegyikük mobil halálosztagokat vezetett.
Nem illenek bele abba a képbe, ahogy Hollywood ábrázolja a nácikat.
Általában nem különösebben intelligens kápóként mutatják be őket,
akiket csak a gyilkolás érdekel.
A valós történelmi figurák azonban teljesen mások voltak.
Az Einsatzgruppék vezetői közül többen két doktorátussal is rendelkeztek,
nagyrészt középosztálybeli, művelt, kifinomult emberek voltak,
akikkel elcseveghettünk volna Mozartról vagy Beethovenről.
Ohlendorf vádlottal kezdjük.
Az egyik Otto Ohlendorf volt,
az Einsatzgruppe D vezetője.
Hatszáz embernek parancsolt, akik 90 000 embert öltek meg egy év alatt.
Ohlendorf nagyon jó benyomást tett rám.
Tudtam, hogy öt gyerek apja.
AZ EINSATZGRUPPEN PER FŐÜGYÉSZE
Őszinte volt.
Jó benyomást tett, tudják?
Sármos volt, jól értett a szavakhoz.
Megvolt benne az a magabiztosság,
amit mindenki vonzónak talál.
Azt hiszem, a világ azt várta, hogy az az ember,
akinek az irányítása alá
egy mobil halálosztag tartozott, más lesz.
Ocsmány, öreg, őrült, beteg, szadista figurára számítottak,
talán ostobára is, valamiféle deviánsra, ő viszont kifogástalan úriember volt.
A bíró kedvelte.
Azt mondta: „Tetszik a fickó. Szimpatikus.
De embereket ölt. Nem értem.”
Ohlendorf meglepte a bíróságot a nyíltságával.
A bíró többször is megköszönte neki
az 1946-os kihallgatásán a Szövetségesek számára tett vallomásait.
Milyen módon szállították őket a kivégzés helyére?
Teherautókkal vitték őket a helyszínre.
Mindig annyit, amennyit azonnal kivégeztek.
Ez az ön ötlete volt?
Igen.
Milyen testhelyzetben lőtték le az áldozatokat?
Állva vagy térdelve.
Pontosan így volt 1942. július 13-án,
amikor a 101. hamburgi tartalékos rendőrzászlóalj első kivégzésére tartott.
A rendőrök nem készültek fel arra, ami várta őket.
Biztosan nem kaptak kiképzést a kivégzőosztagos tömegmészárlására.
Elsőre elég esetleges volt minden.
Egy erdőbe vitték őket,
és a rendőrök egyesével vitték őket az erdőbe,
többek között nőket és gyerekeket is.
Tehát a kivégzés személytelenné tétele helyett,
távolság teremtése helyett a gyilkos és az áldozat között,
személyesen is azonosulnak azzal, akit meg fognak ölni,
és közvetlen közelről végeznek vele.
Több rendőr is azt mondta, beszélgettek,
mikor az erdőbe kísérték az áldozatokat.
Német zsidók is voltak köztük, akik korábban elhagyták Németországot.
Az egyik zsidó családjáé volt a hamburgi mozi,
ahova az osztag tagjai jártak.
Rájött, hogy a mozi tulajdonosát fogja megölni, ahova filmet nézni járt.
Mondanom sem kell, hogy mindennek a pszichológiai terhe rendívül nagy volt.
Az áldozatok az életükért rettegtek, és tudták, hogy perceik vannak hátra,
a rendőrök pedig érzelmi válságot éltek át,
mert tudták, hogy meg kell ölniük valakit közvetlen közelről.
Borzalmas, véres élmény volt.
Ekkor lettek rosszul többen is,
mert agyvelőcafatok és vér borították őket.
Hánytak, demoralizálta őket a dolog, nem tudták folytatni.
A mészárlás órákig tartott.
Végül 1500 zsidó férfi, nő és gyermek hevert holtan az erdőben.
Amikor este a szállásukra mentek, italt kaptak,
és a többség berúgott, de a legtöbbjük nem tudott enni.
Felszolgálták az ételt, de a legtöbbjüknek nem volt étvágya,
és néhányuknak rémálmai voltak aznap este.
Volt valaki, aki a rémálma miatt belelőtt a plafonba.
Valaki más azt mondta az altisztjének,
hogy ha meg kellene ismételnie, beleőrülne.
Tehát
egyesek számára borzalmas élményt jelentett,
és el sem tudták képzelni, hogy megismételjék.
A rezsim tudta, mit kér az emberektől.
Már 1941 nyarán
azt írta egy magas rangú SS-tiszt, hogy pszichológiai támogatás kell
a cselekményekben részt vevők számára.
A „nap élményeit ki kell oltani
bajtársi összejövetelek megszervezésével esténként”.
Otto Ohlendorf ugyanilyen problémákkal szembesült
a mészárlásokban részt vevő emberei kapcsán.
Otto Ohlendorf azt mondta,
„Az embereim többet szenvedtek, mint az áldozatok.”
A mai nézőpontból vizsgálva
ez a helyzet bizarr átértelmezése.
Az elkövető olyan pszichológiai mechanizmusokat keres és talál,
amelyekkel az áldozat szerepébe helyezkedhet azért,
mert olyan dolgot kellett tennie, amitől szenved.
Együttérzés volt benne az emberei iránt, ha olyan dolgot kellett tenniük,
ami fájdalmat okozott nekik.
Az Einsatzgruppék néhány katonája
a fatörzsekhez csapva verte szét a csecsemők fejét.
Lőszer-takarékosságból.
Ohlendorf elmondta, hogy a saját embereinek ezt nem engedte.
„Csecsemők esetén az anyának magához kellett ölelnie a kicsit,
és az embereim a gyerekre céloztak.
Így egy lövésre meghalt mind a kettő,
kevesebb lőszer fogyott, és az anya nem sírt tovább.”
Tehát az emberei iránt volt együttérzés benne, nem az áldozatok iránt.
Az Einsatzgruppen perben
a bíróság tudni akarta, miért adta ki Ohlendorf a parancsot a gyilkosságokra.
Azt állította, csak hű volt a hazájához.
A kivégzési parancs
a Führertől származott,
tehát ebben az értelemben a Führer által meghatározott politika volt.
A náci propaganda szellemében
Ohlendorf úgy gondolta, a zsidók a felelősek
a kommunizmusért a Szovjetunióban,
és ezért a német birodalom ellenségei.
Miért hitte igaznak Ohlendorf a propagandát?
Szerintem nem tartotta propagandának. Nacionalista családban nőtt fel.
Az egyetemen a tanárai arról értekeztek, milyen veszélyt jelent
a bolsevizmus, a kommunizmus, a zsidók.
Folyton csak ezt hallotta,
és ez megerősítette azt, amit már előtte is gondolt.
Aztán hatalomra jut egy kormány, amely azt mondja, „Igen, ez igaz.”
Kétségtelenül hitt abban, hogy a bolsevikok zsidók,
és meg kell ölni őket.
Az egyik mészárlás túlélője a háború után a bíróságon tanúskodott.
Szorosan egymás mellé állítottak minket a gödör szélén.
Aztán elkezdtek lőni.
KATONAI TÖRVÉNYSZÉK, KIJEV, 1946
Behunytam a szemem, ökölbe szorítottam a kezem,
megfeszítettem az izmaimat, és ugrottam.
A zuhanás véget nem érőnek tűnt.
Végül holttestekre estem.
Nem találtak el.
Egy idő után abbamaradtak a lövések.
Hallottam, ahogy a németek lemásznak a gödörbe...
hogy végezzenek azokkal, akik még nyögtek.
Néhányan még mindig rángatóztak a haláltusájuk közben.
Zseblámpával keresték a túlélőket, és agyonlőtték őket.
Eljátszottam, hogy meghaltam, féltem, hogy lelepleződöm.
A 101. tartalékos rendőrzászlóalj tagjainak többsége
nem volt meggyőződéses náci.
Húsz évvel a háború után
elmondták a nyomozóknak, hogyan élték meg a zsidókat megölését.
Még mindig magam előtt látom.
Emlékszem, azt gondoltam,
nincs elég föld ennyi holttest betakarásához.
Keserűséggel töltött el, hogy állatok, gyilkosok lettünk.
A szemünkben a zsidók nem voltak emberek.
Az első mészárlás Jozefowban
felkavaró és traumatikus volt.
Aztán nagyon gyorsan megszokták.
Az, hogy mennyire hamar vált megszokottá, amit tettek,
hogy milyen gyorsan vált mindennapossá számukra a gyilkolás,
nekem ez volt az egyik igazi meglepetés a kihallgatásokat áttanulmányozva.
Látszik, hogy az első néhány mészárlást
nagyon részletesen írják le.
Aztán az egész összemosódik, és azt sem tudják, melyik városban voltak.
101. RENDŐRZÁSZLÓALJ
A legénység viselkedését erősen befolyásolta a zászlóalj parancsoksága.
Az első számú vezető Wilhelm Trapp őrnagy,
az 500 ember parancsnoka.
Népszerű, mindenki által tisztelt parancsnok volt, és azt mondta,
„Ha lenne választásom, nem adnék parancsot erre, de...”
A szolidaritásukra játszott, azt kérte, támogassák a feladatban,
amely nem tőle származik,
azt kérte, ne hagyják cserben.
A finom kényszerítés és a szabad akarat kombinációja volt.
Azt mondták, visszautasíthatják,
de ez azt is jelenti, hogy helyettük a bajtársaiknak kell megtenniük.
Vagyis ez a kombináció,
egyfelől az, hogy a zászlóaljnak el kell elvégeznie a feladatot,
és másfelől az, hogy aki gyenge, kimaradhat, de csak a bajtársai rovására,
olyan nyomást teremtett,
amely miatt a többség részt vett a gyilkosságokban.
ŁOMAZY, LENGYELORSZÁG, 1942. AUGUSZTUS 17.
A 101. TARTALÉKOS RENDŐRZÁSZLÓALJ 1700 ZSIDÓT GYILKOL MEG
Csak néhány rendőr tagadta meg a gyilkosságokat elrendelő parancsot.
Ne, azt hittük, már végeztünk.
Még több krumpli?
Objektíven nézve
a kimaradókkal nem történt semmi rossz.
Latrinatakarításra és hasonló munkákra rendelték őket,
rohadéknak, mocskos patkánynak, gyávának nevezték őket.
Ezek az emberek nem otthon voltak,
este nem térhettek vissza a családjukhoz.
Ehelyett beláthatatlan hosszúságú időre zárták össze őket
azokkal az emberekkel, aki kínozhatták,
sértegethették és kiközösíthették őket.
Elképesztő integritás kell ahhoz, hogy valaki kibírja ezt,
még akkor is, ha nem szenvedtek el fizikai büntetést, „csak” szociálisat,
hiszen társas lényként a szociális büntetést viseljük a legnehezebben.
Mi járt a fejükben, miért tették? Nem voltak megszállott antiszemiták.
Inkább az motiválta őket,
hogy mások mit gondolnak róluk, és nem a saját gondolataik a zsidókról.
Szerintem csak saját magukra gondoltak,
arra, hogy ússzák meg az egészet.
Wolfgang Hoffmann százados azt hitte, bírja a nyomást,
de akadt egy problémája.
Az egyik századosnál pszichoszomatikus betegség alakult ki.
Amikor csak kivégzést kellett végrehajtaniuk, rosszul lett.
Rettenetes gyomorgörcsökben fetrengett, nem tudott felkelni,
ezért a gyilkosságokat a beosztottaira kellett bíznia.
Gyilkos akart lenni, de nem bírta testileg.
Az emberei persze szörnyen gyávának tartották.
Végtelenül szégyenkezett.
Julius Wohlauf százados esete teljesen más volt.
Ambiciózus, karriert akar építeni, remek munkát szeretne végezni.
És szerelmes.
Wohlauf júniusban házasodott meg Hamburgban,
nem sokkal az első mészárlás előtt.
Tisztként magával vihette a feleségét Lengyelországba, a hadműveleti területre.
Kárpótolni akarta az elmaradt nászútért.
Wohlauf elvitte a terhes feleségét egy gettó kiürítésére.
A legszörnyűbb gettókiürítés az egész tevékenységük során
szinte minden vallomás szerint
Miedzyrzecben volt, ahol 11 000 zsidó zsúfolódott össze.
Ezer embert már a kiürítés során lelőttek,
az utcák tele voltak halottakkal,
a maradék 10 000-t pedig vonatra tették Treblinkába.
A vonat annyira tele volt, hogy muszáj volt beszögelni az ajtókat.
A nő a téren nézte végig az egészet, a szemtanúja volt.
Ez azt mutatja, hogy Wohlauf büszke volt arra, amit tett.
El akart dicsekedni vele.
Egyáltalán nem szégyellte magát.
Keleten mindenfelé gettókat állítottak fel.
Itt tartották az embereket, mielőtt megölték őket.
Az áldozatokat kínzóik lefilmezték és lefényképezték.
Rendőrök őrizték és gyilkolták le őket.
Ugyanakkor csak a nemzetiszocializmus uralma alatt.
Sem előtte, sem utána
nem hajtottak végre rendőrök tömeggyilkosságokat zsidók ellen.
Nem hiszem, hogy van, aki gyilkosnak születik.
Ugyanakkor bizonyos körülmények közt gyilkossá válhatunk.
Az egyén és az állam közötti kapcsolatot kell megvizsgálnunk.
Ha az állam kijelenti, hogy „ezt a csoportot gyűlöljük,
és azt akarom vagy akarjuk, hogy irtsátok ki az adott csoportot”,
ez nagyon fontos kapcsolat.
Ezek az egyének, még ha osztják is az állam ideológiáját,
az államét, amelynek az eszközei,
amikor az állam elveszíti a hatalmát,
amikor megváltozik a kormány, felhagynak ezekkel a cselekedetekkel,
vagy nincs többé okuk arra, hogy részt vegyenek az állami erőszakban.
Ez az egyik oka annak, hogy nagyon fontos az elkövetők megértése,
hogy mi is kritikusan gondolkodjunk az államhoz fűződő viszonyunkról és arról,
hogy mire akar rávenni.
A német Reich a háború előtt.
A nácik 1933-ban jutottak hatalomra,
és az ideológiájukhoz igazították a törvényeket.
A könyörtelen zsidógyűlölet állami doktrínává vált,
és azonnal elkezdték kiszorítani az összes zsidót a német társadalomból.
Körülbelül 2000 zsidóellenes törvényt fogadtak el.
Emberek egy csoportja szisztematikus kirekesztést,
megbélyegzést és megaláztatást szenvedett el.
Az első lépés a tömeggyilkosságok felé
a „mi” és az „ők” kategorikus megkülönböztetése.
Mindenki láthatta, hogy emberek veszítik el a munkájukat,
kénytelenek elhagyni az otthonukat,
hogy elárverezik a vagyontárgyaikat, a vállalkozásaikat „árjásítják”.
Mindez nyilvános folyamat volt,
nem volt titok,
és a folyamat megerősítette a felosztást,
hogy vannak „ők”, miközben „mi”, többiek, mások vagyunk.
Tehát ha valakit nemcsak elméleti síkon határozok meg különbözőként,
de a gyakorlatban is folyamatosan másként kezelem,
a hajlandóság arra, hogy az illető ellen erőszakot alkalmazzanak,
szintén nőni fog.
A háború alatt fokozódott a fizikai erőszak.
A német megszállás alatt keleten pogromok zajlottak le.
A zsidókat civilek támadták meg.
Ezek a képek Lembergben készültek 1941 nyarán.
A megszállók bátorították az erőszakos cselekedeteket.
A túlélőket a németek később megölték.
Egy elkövető, aki jelen volt Lembergben, a háború után így tanúskodott a bíróságon.
A parancsnokunk közölte a 12 fős egységünkkel a feladatot.
Össze kellene gyűjtenünk és le kellett lőnünk a zsidó lakosokat.
A konvoj a gödörtől 70-90 méterre állt meg.
A Gruppenführer a következőképpen osztotta fel embereket.
Hat ember adta a őrséget, és hat a kivégzőosztagot.
Én a kivégzőosztagba kerültem.
A kivégzés a következő módon zajlott le.
Körülbelül 45-50 embert különítettek el és vezettek a gödörhöz.
...a gödörhöz vezették őket.
Felsorakoztak, felénk fordulva.
Így lőttük le őket.
A feladatukként tekintettek rá, a munkájukként,
ez volt az, amivel az állam megbízta őket.
Ebből a szempontból tehát rutinná vált,
de szerintem végig tudták, mennyire nehéz ez.
Tudatában voltak annak, hogy kiszúrtak velük.
Rendkívül nehéz feladattal bízták meg őket,
és balszerencséjük volt, hogy ehhez a zászlóaljhoz kerültek
és ezt a megbízást kapták.
Az elkövetők mindegyike kitalált magának valamilyen magyarázatot a dologra,
mindegyikük talált valamilyen igazolást a tetteire.
„Valakinek el kell végeznie a piszkos munkát.”
Mások azt mondták: „A történelmi kötelességünket teljesítjük.”
Egyesek pedig azt gondolhatták: „Kiemelkedően jó vagyok ebben.”
Vagyis mind igazolást találtak,
amely lehetővé tette, hogy önmaguk számára értelmet adjanak a gyilkolásnak.
Végső soron azonban ez azt mutatja meg, hogy a tömeggyilkosságokat
gondolkodó emberek követték el,
akik nem gépként hajtották végre azt,
amit beléjük programoztak, hanem végiggondolták a dolgot.
LUBNY, UKRAJNA, 1941. OKTÓBER 16.
ZSIDÓK A KIVÉGZÉSÜK ELŐTT
Sikerült úgy intéznem, hogy csak gyerekeket lőjek le.
A mellettem lévő bajtárs lőtte le az anyát, én meg a gyerekét.
Azt mondtam magamnak, hogy a gyerek az anyja nélkül úgysem maradna életben.
Átértelmezi a borzalmas tettét,
és erkölcsileg jó dolog jön ki belőle, egyfajta „megmentés”.
Ez a kulcs annak a megértéséhez, hogy miért tették meg ezt.
Ez nem vak engedelmesség,
ehelyett úgy értelmezik a parancsot, hogy számukra is elfogadhatóvá váljon,
és erkölcsileg helyesnek lássák, amit tesznek.
Miért lőtték le a gyerekeket is?
Ohlendorftól magyarázatot kértek.
A kérdés kulcsfontosságú
az Einsatzgruppék parancsnokai elleni eljárásban.
Feltettem ezt a kérdést. Azt válaszolta: „Ha felnőnének,
és tudnák, mit tettünk a szüleikkel,
Németország ellenségeivé válnának,
nekem pedig a hazám hosszú távú védelme volt a célom,
ezért a gyerekeket is meg kellett ölni.”
Otto Ohlendorf, maga is öt gyermek apja,
egyáltalán nem mutatott megbánást.
Mi a helyzet Wilhelm Trapp őrnaggyal?
Tisztában volt azzal, hogy mit tett?
Tudta, hogy szörnyűségeket tesz.
Tudjuk, hogy azt mondta a sofőrjének,
„Nem veszíthetjük el a háborút,
mert ha azért, amit Lengyelországban teszünk,
egyszer ítélnek felettünk, Isten irgalmazzon nekünk.”
Csak a háború után merült fel bennem, hogy nem volt helyes.
Elbizonytalanodtunk.
Korábban minden egyértelműnek tűnt, de ennek vége lett.
Ne vitatkozzatok!
Az emberek eldurvultak a folyamatos gyilkolástól.
- Hagyd abba! - Ő kezdte!
A fenébe már!
- Mit akarsz? - Haza akarok menni!
Számomra az egyik legszörnyűbb következménye az egésznek az,
hogy a zászlóalj idővel három csoportra szakadt.
Az egyik csoport olyanokból állt, akik megtanulták élvezni a gyilkolást.
A mészárlások után visszatértek,
nagy ebédeket rendeztek, és viccelődtek a tetteikkel.
Hartwig Gnade az egyik, aki különös örömét lelte a gyilkolásban.
Brutális és szadista gyilkos lett,
aki élvezettel kínozta áldozatait a lelövésük előtt.
A zsidók meztelenül kúsztak a gödörhöz,
míg Gnade parancsára az emberei furkósbotokkal ütlegelték őket.
Adott tehát valaki, akit megváltoztatott az,
amit tettek és amit láttak,
és szörnyeteggé aljasult
meglehetősen rövid idő alatt.
Volt egy második csoport, ők voltak a passzívak.
Parancsra részt vettek az akciókban,
tették, amint mondtak nekik,
de sosem kezdeményeztek,
sem kevesebbet, sem többet nem vállaltak.
A harmadik csoport azoké, akik nemet mondtak.
Közéjük tartozik Heinz Bumann hadnagy,
aki visszahelyeztette magát Hamburgba alig néhány hét után,
de ettől még nem lett hős.
Mindig megtalálták a módját annak,
hogy a gépezet tovább működjön.
Az emberek azt mondták, nem tudnak koncentrálni, aznap nincsenek jól,
de ez nem ellenállás volt.
Személyesen akartak kimaradni a dologból,
anélkül azonban, hogy megkérdőjeleznék a rendőri zászlóalj legitimitását.
A 101. tartalékos rendőrzászlóalj tagjai
38 000 zsidó agyonlövésében vettek részt,
és további 45 000 zsidót küldtek haláltáborokba.
Az igazán félelmetes és központi kérdés
a 101. rendőrzászlóalj ügyében az,
hogy nem kell meggyőződésből cselekedni,
nem kell ideológiai motiváció ahhoz, hogy valakiből tömeggyilkos legyen.
A II. világháborúban több mint 130 rendőrzászlóalj vett részt.
Ezek közül a hamburgi zászlóalj követte el a negyedik legtöbb gyilkosságot.
A 101. tartalékos rendőrzászlóalj bizonyos szempontból nem tipikus,
és ettől csak még ijesztőbb.
Láthatjuk, hogy egy zászlóalj felkészülés nélkül,
gondos válogatás, náci ideológiai képzés nélkül,
az egyik leggyilkosabb halálbrigádjává válhat
a német rendőri erőknek.
Nürnberg, 1948. április 10. Az ítélethirdetés napja.
Kötél általi halál.
Leveszik és leteszik a fejhallgatót, bólintanak a bírónak, hátralépnek,
becsukódik a lift,
és indulnak le a pokolba.
Lementem a siralomházba, ami a bíróság alatt van,
beszélni vele.
Sosem beszéltem egyetlen vádlottal sem a tárgyalótermen kívül.
Bár reméltem, hogy azt fogja mondani...
Lementem hozzá, és tudtam, hogy biztosan felakasztják.
„Tehetek valamit önért?” Gondoltam, üzen a gyerekeinek,
hogy szereti őket, és a feleségének, hogy sajnálja.
Nem, egy bűnbánó szót sem ejtett ki.
Azt mondta, hasonló körülmények közt a saját nővérét is lelőné.
„Viszlát, Mr. Ohlendorf” – mondtam, és becsaptam az ajtót.
Interjút adtam a CNN-nek, és megkérdezték, „Milyen érzés szörnyetegekkel beszélni?”
Azt válaszoltam, nem voltak szörnyek. „Ezt hogy érti?
Több ezer gyereket öltek meg. Nem szörnyek?”
Azt válaszoltam: „Az, aki ledobatta az atombombát Hirosimára,
ő is szörnyeteg volt?”
Truman elnök rendelte el.
Sosem kaptam választ erre a kérdésre.
Tehát nincs kétségem afelől, hogy Ohlendorf német hazafi volt,
és úgy gondolta, a hazája érdekében cselekszik.
Csakhogy ezt az érvet nem fogadhatjuk el, és engedhetjük szabadon az illetőt.
A háború után a németek felejteni akartak.
A rendőrség szintén.
A háború alatt 60 000 rendőr vett részt tömeggyilkosságokban.
Sokan 1945 után is a rendfenntartó erőknél maradtak.
Egészen az 1950-es évek végéig nem vált világossá,
hogy milyen nagy szerepe volt a német átlagembereknek a holokausztban.
Az igazságszolgáltatás több mint 172 000 ember után nyomozott,
köztük az SS, a Gestapo és a rendőrség tagjai ellen.
Közülük ötszázat sem ítéltek el
a népirtásban való részvételük miatt.
Az ügyészség katasztrofális munkát végzett.
Rengeteg anyagot és dokumentumot gyűjtöttek össze,
erős bizonyítékok voltak,
de nem volt akarat a bűncselekmények résztvevőinek elszámoltatására.
A hamburgi zászlóalj ügyében is nyomoztak.
Kihallgattak 210 volt tagot.
Tizennégy ellen emeltek vádat 1967-ben.
A tárgyalás során sikerült feltárni a folyamatokat és a viselkedési mintákat
a zászlóaljnál.
Julius Wohlaufot is bíróság elé állították.
Ő vitte Lengyelországba a feleségét.
Sokan közülük kétszeresen is áldozatnak tekintették magukat.
Áldozatok voltak, mert a Reich legmocskosabb munkáját kapták,
aztán pedig új törvények, új erkölcs alapján ítéltek felettük,
a háború utáni törvények szerint,
ezt pedig teljesen igazságtalannak tartották,
mert amikor tették, nem volt „illegális”.
Akkoriban erre utasította őket az állam.
Szóval önsajnálatot éreztek, és nem bűntudatot.
„Szegény én.”
Nem az áldozatok. „Nézzék, mire kényszerítettek!”
Csak két vádlottat ítéltek börtönbüntetésre.
Az egyikük Julius Wohlauf volt.
Meggyilkoltak 83 000 embert, és egyikük sem érezte felelősnek magát.
Akarat nélküli végrehajtók voltak.
De minden rendőr szabadon dönthetett,
és nem sokan tették.
Akik nem meggyőződésből gyilkoltak, alkalmazkodásból tették.
Szerintem sajnos azt mutatja,
hogy bizonyos körülmények közt sokféle ember válhat gyilkossá.
Ha egy rendszer népirtást vagy tömeggyilkosságot akar elkövetni,
nem az fogja meghiúsítani, hogy nem akadnak végrehajtók.
A holokauszt óta számos népirtás történt.
Voltak mészárlások és tömeggyilkosságok.
A mechanizmusok, amelyek oda vezetnek,
hogy emberek úgy döntenek, megölnek másokat,
bár nincs rá személyes vagy személyiségpszichológiai okuk,
ezt találjuk meg más helyzetekben is.
Ha az emberek azt mondhatják, fogaskerék vagyok, nincs felelősségem,
ezzel a hozzáállással szinte bármi lehetséges.
A holokauszt kitervelését és végrehajtását tekintve egyedi bűncselekmény volt.
Ám mind a mai napig
ölnek meg embereket azért, mert egy másik csoport tagjai.
SREBRENICA, BOSZNIA, 1995, TÖBB MINT 8000 EMBERT GYILKOLTAK MEG
RUANDA 1994, TÖBB MINT 800 000 FEGYVERTELEN CIVILT GYILKOLTAK MEG
MŶ LAI, VIETNAM, 1968 504 POLGÁRI ÁLDOZAT
KÖZÜLÜK 173 GYERMEK (56 CSECSEMŐ)
Szeretjük azt hinni, hogy urai vagyunk a sorunknak,
de azt gondolom, valójában inkább olyan dolgok alakítják az életünket,
amelyekre kevés a befolyásunk.
Az irányítás magasabb szintjét a nagyobb tudatosság adhatja.
Részben azért írtam meg az Átlagemberek című könyvet,
hogy az olvasók jobban értsék a saját sebezhetőségüket és formálhatóságukat,
és így a hasonló körülmények ne érjenek meglepetésként,
és képesek legyünk tudatosabb döntést hozni, mint enélkül.
Minden normális ember szörny?
Szerintem mindenki képes olyan dolgokra,
amelyekről nem hinné, hogy képes az elkövetésükre.
Ezért van szükségünk tőlünk nagyon különböző elkövetőkre,
olyanokra, mint Ohlendorf,
mert nem akarunk tükörbe nézni, és saját magunkat megpillantani.
Öltönyt viseltek, jól képzettek voltak, egyetemre jártak,
több nyelven beszéltek,
és azt gondolom, azt akarjuk hinni, hogy soha nem tennénk azt, amit ők.
Nem kell hinni ideológiákban,
nem kell gyűlölködni,
semminek sem kell lenni, és így is gyilkossá válhatunk.
Tehát, a kérdés az, hogy szörnyetegek-e az átlagemberek?
Azt hiszem, a lehetőség megvan bennünk.
JOG, NEM HÁBORÚ
A Nürnbergben átéltek más emberré tették.
Benjamin Ferencz egész életében ezért dolgozott,
hogy ne ismétlődjenek meg az emberiség elleni bűntettek.
Ő kezdeményezte
a hágai Nemzetközi Büntetőbíróság felállítását,
amely ma is háborús bűnösök felelősségre vonásával foglalkozik.
Mindannyian egy kis bolygó lakói vagyunk.
A lényeg, hogy felismerjük,
hogy nem a vallások, országok, bőrszínek különbsége a fontos,
hanem az, hogy egy bolygó lakói vagyunk.
Ha ugyanazt az utat követjük, sikeresek leszünk.
Ha nem, elpusztulunk.
Megtettem a dolgom. Százéves vagyok.
Nem tudom, meddig bírom még energiával,
de amíg bírom, csinálom.
Most már átadom a fáklyát a fiataloknak.
Gyerünk, figyelem! Az otthoniaknak.
Igen, összeölelkezés.
A feliratot fordította: Vass András