Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Njemački policajci na okupiranom istoku 1942. godine.
Došli su provoditi njemačku vladavinu na osvojenim teritorijima.
Marljivo izvršavaju zapovijedi.
Imaju poseban zadatak.
Ubijati na stotine i tisuće Židova.
Strijeljanjem izbliza.
Povjesničari i drugi stručnjaci detaljno su proučavali
muškarce koji su povukli okidače.
Žele znati kako se takvo masovno ubojstvo moglo dogoditi.
Otkrivaju nešto nevjerojatno.
Ti ljudi nisu morali ubijati.
Nisu morali slušati zapovijedi.
Kad biste imali hrabrosti reći: „Ne mogu pucati”,
možda bi vas smatrali kukavicom, možda biste dobili ukor u dosjeu,
ali ne biste bili strogo kažnjeni.
Dvadeset godina nakon rata sudi se
postrojbi hamburških policajaca za ubojstva.
Što ih je motiviralo?
Zašto su pucali?
Nisu ideološki motivirani, voljni krvnici.
Nisu obučeni ubojice.
To su ljudi s civilnim zanimanjima, poput taksista ili vodoinstalatera.
U svakom su pogledu bili obični muškarci.
OBIČNI LJUDI
Hamburg u ljeto 1942. godine,
tri godine od početka rata.
Režim vrbuje ljude za poseban zadatak.
Do 1942. godine već ste na izmaku snaga,
zbog žrtava, jasno,
vojska pati u Rusiji
i trebaju sve više ljudi
kako bi okupirali prostor za sve veće njemačko carstvo.
Svaka im osoba dobro dođe
kako bi nadomjestili manjak ljudstva.
Pozvani su i stariji obiteljski muškarci koji više nisu za Wehrmacht,
a mnogi od njih ne simpatiziraju naciste.
A i naročito ne mrze Židove.
Potječu iz povijesno socijaldemokratskog okruženja.
Bili su to ljudi raznih zanimanja, od pekara preko obrtnika
do stolara i trgovaca s uredskim poslovima.
Policijska postrojba zapravo je odražavala
prosječno radno stanovništvo Hamburga.
Primljeni su kao pričuvni policajci.
No njihova im obuka ne daje dovoljno vremena
da se pripreme za ono što ih čeka.
Dana 21. lipnja 1942. godine
oprostili su se od obitelji i otišli od kuće.
Dobili su prilično apstraktan opis misije
koja se sastojala od osiguranja njemačkih okupiranih područja.
Odvoze ih u Poljsku.
Dana 25. lipnja pričuvna bojna 101 stiže
u južni dio okruga Lublin.
Znamo da nije bilo priprema.
Nisu znali da će to raditi u Poljskoj.
Policajci nisu znali. Trapp ne...
Bojnik Trapp doznao je što će raditi tek dan prije.
Dan je 13. srpnja 1942. godine
i bojna se rano ujutro mora javiti na dužnost.
Bojnik Trapp, koji prenosi zapovijed, stariji je čovjek
koji je vrlo popularan među svojim ljudima
jer nije tipični autoritarni zapovjednik.
Ljudi ga zovu Tata Trapp.
To dovoljno govori o njihovu odnosu.
Bojnik Trapp stoji ispred bojne i kaže:
„Danas vam moram izdati groznu zapovijed.”
Glas mu drhti, suze mu teku niz obraze.
Doslovce se bori da se fizički kontrolira.
To je za njega bilo nešto vrlo grozno i teško,
objasniti svojim ljudima što će im zapovjediti.
Ustrijelit će 1500 židovskih muškaraca, žena i djece.
I tada je iznio ponudu.
„Ako neki od vas to ne žele,
možete istupiti i ne morate sudjelovati.”
Rekao je policajcima da istupe ako ne žele sudjelovati
i zahtijevao da nešto poduzmu.
Ali kad se suočimo s odlukom
i ne znamo što je ispravno, a što pogrešno,
obično ne radimo ništa.
Jedan je čovjek istupio.
Satnik njegove satnije kojem je neugodno
što će jedan od njegovih biti prva „kukavica”,
jer neće sudjelovati, počinje vikati na njega.
Trapp ga prekine i zaštiti policajca.
Desetak je muškaraca postupilo isto.
Pozor! Odstupite!
Iz povijesne perspektive, to je nevjerojatno zanimljiva situacija
jer su zapovijedi dokumentirane
i prema tome kako su izdane, jasno je da vojnici nisu morali ubijati.
Dio poslijeratne priče bio je da ste morali sudjelovati,
inače bi vas strijeljali.
Ovdje možemo jasno pokazati da to nije bio slučaj.
Mogli su odlučivati.
Isto je očito vrijedilo za sve streljačke vodove.
Do danas nije pronađen nijedan slučaj
u kojem je podređeni bio ugrožen ako je odbio pucati u nenaoružane civile.
Sve počinje u rujnu 1939. godine. Njemački Wehrmacht napada Poljsku.
U samo nekoliko tjedana zemlja je pokorena.
Milijuni Poljaka padaju u njemačke ruke i sad ih treba držati pod nadzorom.
Za to režimu trebaju snage sigurnosti.
U njemačkome Reichu deseci tisuća muškaraca javljaju se
za posao policajaca na okupiranim teritorijima.
Žele izbjeći vojnu službu na prvoj crti bojišnice.
Zbog toliko kandidata režim ima taj luksuz da bude selektivan.
Za policiju se prijavilo 160 000 ljudi,
a primali su između 26 000 i 30 000.
POVJESNIČAR
Prošli su šestomjesečnu obuku
i, što je najvažnije, dobili su ideološku naobrazbu
koja im je jasno pokazala što se od njih očekuje.
Rekli su im da kao nadmoćna rasa
trebaju osigurati i provesti
nacionalsocijalističku politiku na okupiranim teritorijima.
Nakon obuke muškarci otkrivaju što to uistinu znači.
Njihov je posao pomagati
u provođenju surove nacističke politike na okupiranom teritoriju.
Zato je režim birao ljude koji su naklonjeni nacističkim ciljevima.
Grupirani u policijske bojne, poslani su u Poljsku.
Ondje će ugnjetavati, progoniti i ubijati civile,
posebice Židove.
Već u listopadu ili studenom 1939. godine
te su postrojbe počele ubijati civile,
poljske borce otpora, svećenstvo, intelektualce, pa i Židove,
tjerati ljude, deportirati ih.
Sve u svemu, možemo reći da su te postrojbe
provodile nacionalsocijalističku politiku istrebljenja.
Samo dvije godine poslije slijedi napad na Sovjetski Savez.
To je rat osvajanja i uništavanja.
Prema njemačkim planovima,
30 milijuna sovjeta treba umrijeti kako bi oslobodili prostor za život.
Pokretne ubilačke postrojbe, sastavljene od policijskih i SS snaga,
zvane „Einsatzgruppen”, pomažu aktivnim bojnim postrojbama.
Dana 27. lipnja 1941. policijska bojna 309 ulazi u Bialystok.
Ideološki programirani vojnici zaključavaju 800 Židova u sinagogu
koju su potom zapalili.
A onda su ih ubijali još više.
Sutradan su policajci pohvaljeni što su, kako kažu, „osigurali” grad.
Sveukupno 18 000 vojnika prelazi crtu fronte te ulazi u sela i gradove,
gdje većinom mladi i indoktrinirani strijelci
ubijaju sve židovske muškarce, žene i djecu.
Tada počinje Holokaust, sustavno masovno ubijanje Židova.
Mnoge su strijelce istraumatizirala ubojstva,
zbog čega se krajem 1941. godine
pojavljuju veliki sabirni logori, poput Auschwitza.
NACISTIČKA POLJSKA, 1941.-1942.
Proces masovnog ubijanja treba biti učinkovitiji
i blaži prema počiniteljima.
Pokušamo li shvatiti
razmjere žrtava Holokausta
u smislu kako su umrle,
najbolja je procjena
da je blizu tri milijuna ljudi umrlo u logorima smrti,
u plinskim komorama.
Da je gotovo milijun ljudi umrlo u takozvanim zatvorskim uvjetima.
Od gladi u epidemijama, u getima, u marševima smrti na kraju rata.
Što znači da je više od dva milijuna ljudi umrlo pred streljačkim vodom,
u masovnim pogubljenjima.
Više od dva milijuna ljudi ubijeno je gledajući svoje ubojice u oči.
Malo poznata činjenica, čak i danas, taj je „zaboravljeni Holokaust”.
Liepaja, ljeto 1941. godine
na području djelovanja Einsatzgruppe A.
Ovo je jedini nađeni film
koji prikazuje ubojstvo Židova na istočnoj bojišnici.
Snimanje je službeno zabranjeno
jer ubojstvo mora ostati tajna.
Samo su dvaput pogriješili.
Prvi put kad su sve bilježili.
To su slali u Berlin,
gdje su to konsolidirali s ostalima, skupinama B, C i D.
To je pružilo sveobuhvatnu sliku o tome koga su ubili u kojim gradovima,
u kojem mjestu, koja postrojba, u koje vrijeme.
To je bila prva pogreška.
A druga što sam to našao.
Nürnberg nakon rata.
Takozvani „Tisućljetni Reich” u ruševinama je.
U gradu u kojem su nacisti održavali svoje stranačke skupove
Saveznici žele njemačke zločince privesti pravdi.
U nirnberškoj Palači pravde sudi se glavnim ratnim zločincima.
Naredili su zločine i zbog toga će morati stati pred sud.
Ali tko je izvršio ubojstva?
Dvadeset i sedmogodišnji odvjetnik Benjamin Ferencz zadužen je za to
da počne tražiti tragove.
Početkom 1947. godine njegova ekipa otkriva nešto važno.
Jednog je dana došao jedan od mojih istraživača.
Rekao je: „Vidi što sam našao.”
Dodao mi je hrpu dokumenata: „Ereignismeldungen aus der UDSSR”.
To su popisi smrti iz ubilačkih postrojba,
SS-ovih Einsatzgruppa.
Ubojstva stotina tisuća ljudi dokumentirana su
kao dokaz uspjeha.
Uzeo sam kalkulator
i počeo zbrajati izvješća Einsatzgruppe A.
Deset tisuća ubijenih ovdje, 15 000 ondje, 20 000 ondje.
Počeo sam zbrajati.
Kad sam došao do više od milijuna, rekao sam da je dosta.
Ferencz želi odgovorne SS-ovce dovesti pred sud.
Ali njegov nadređeni odbija.
Nemaju novca ni vremena.
Malo sam pobjesnio i rekao:
„Ne smijete ih pustiti!
Imam milijun ubojstava u ruci, nećete ih pustiti!”
Pitao je: „Možeš li to uz uobičajene obveze?”
Rekao sam: „Mogu.” A on će: „Dogovoreno.”
I tako se dogodilo da je moj prvi odvjetnički posao
bila uloga glavnog tužitelja najvećeg suđenja za ubojstvo u povijesti.
Osveta nije naš cilj niti tražimo pravednu odmazdu.
Od ovoga suda tražimo da međunarodnim kaznenim djelovanjem
potvrdi pravo čovjeka da živi u miru i dostojanstvu.
Optuženo je 24 SS-ovaca iz Einsatzgruppa.
Vodili su pokretne ubilačke postrojbe.
Ne uklapaju se u holivudski imidž nacističkog počinitelja.
Imamo sliku krvnika koji nije osobito inteligentan
i komu je stalo samo do toga da ubije što više ljudi može.
Ali povijesna je stvarnost da uopće nisu bili takvi.
Neki vođe Einsatzgruppa imali su dvostruki doktorat.
To su uglavnom obrazovani, vrlo profinjeni ljudi
koji bi s vama mogli razgovarati o Mozartu ili Beethovenu.
Počet ćemo s okrivljenikom Ohlendorfom.
Jedan je od njih Otto Ohlendorf,
bivši vođa Einsatzgruppe D.
Izdavao je zapovijedi 600 vojnika koji su ubili 90 000 ljudi u godini.
Ohlendorf je ostavio dobar dojam na mene.
Znao sam da je otac petero djece.
GLAVNI TUŽITELJ NA SUĐENJU EINSATZGRUPPAMA
Bio je iskren.
Ostavljao je dobar dojam.
Bio je naočit. Znao se izražavati.
Bio je samouvjeren,
što je ljudima bilo privlačno.
Mislim da je svijet očekivao da će ta osoba
koja je bila zadužena za...
za pokretnu ubilačku postrojbu biti drukčija.
Očekivali su da bude ružan, star, lud, patološki poremećen, sadist,
možda i glup, poput kakva neprilagođenika.
Ali bio je uspješan čovjek.
Sucu se svidio.
Sudac je rekao: „Sviđa mi se. Čini se drag.
Ali ubijao je ljude. Ne razumijem.”
Ohlendorf iznenađuje sud svojom otvorenošću.
Sudac mu je nekoliko puta zahvalio
zbog izjava koje je bio dao Saveznicima
tijekom ispitivanja 1946. godine.
Kako su prevezeni do stratišta?
Prevozili su ih kamionima.
I to onoliko koliko ih je bilo moguće smjesta pogubiti.
To je bila vaša ideja?
Jest.
U kojim su položajima žrtve strijeljane?
Na nogama ili na koljenima.
Baš kao i 13. srpnja 1942. godine,
hamburška pričuvna bojna 101 na putu je prema prvom pogubljenju.
Policajci nisu spremni za ono što ih čeka.
Sigurno nisu dobili upute kako da izvedu masakr kao streljački vod.
Prvi su put sve improvizirali.
Odvezli su ih u šumu.
Policajci su ih jednog po jednog odvodili u šumu,
među njima i žene i djecu.
Umjesto da depersonaliziramo pogubljenje
i umjesto da držimo distancu između ubojice i žrtve,
imate osobnu identifikaciju s osobom koju ćete ubiti,
i to izbliza.
Nekoliko policajaca prijavilo je razgovore
dok su ih vodili u šumu.
Neki su zapravo bili njemački Židovi koji su ranije bili napustili Njemačku.
Obitelj jednoga od tih Židova posjedovala je kino u Hamburgu,
gdje je taj čovjek gledao filmove.
Otkrio je da će ubiti vlasnika kina u koje je išao gledati filmove.
Suvišno je reći da je psihološki danak svega toga
bio golem.
Žrtve su se bojale za život i znale su da će ubrzo umrijeti.
Policajci su doživjeli emocionalnu krizu
jer su znali da će morati ubiti nekoga izbliza.
To je izvanredno jezivo iskustvo.
Tada su neki počeli povraćati
jer su bili prekriveni krvlju i mozgom.
Povraćali su, bili su demoralizirani, nisu mogli nastaviti.
Pokolj je trajao satima.
Na kraju je 1500 židovskih muškaraca, žena i djece završilo mrtvo u šumi.
Kad su te večeri otišli kući, ponudili su im piće.
Većina se napila, veći dio njih nije mogao jesti.
Donijeli su im hranu, ali većina nije imala apetita.
Neki su te noći imali noćne more.
Jedan je čovjek čak pucao u strop u noćnoj mori.
I kao što je drugi čovjek rekao nekom od svojih dočasnika:
„Da moram to ponoviti, poludio bih.”
Dakle,
za neke muškarce to je bilo užasno iskustvo
i nisu mogli zamisliti da bi to mogli ponoviti.
Režim zna što traži od ljudi.
Već u ljeto 1941. godine
viši vođa SS-a spominje „psihološku potporu
ljudima koji su sudjelovali u tome.”
„Dojmove dana” trebalo je „izbrisati
održavanjem večernjih druženja.”
Otto Ohlendorf suočio se s istim problemima
sa svojim ljudima koji su sudjelovali u masakrima.
Otto Ohlendorf rekao je:
„Moji su ljudi patili više od žrtava.”
Gledajući to iz današnje perspektive,
to je apsurdno tumačenje.
Počinitelji traže psihološke mehanizme
koje mogu iskoristiti da se prikažu kao žrtve
jer su morali činiti zlodjela zbog kojih su patili.
Suosjećao je sa svojim ljudima ako su morali učiniti nešto
što im je bilo bolno.
Neki od vojnika Einsatzgruppa
uzeli bi novorođenče i razbili mu glavu o stablo.
Da uštede streljivo.
Ohlendorf je objasnio: „Nisam to dopustio svojim ljudima.
Ako je bilo novorođenčadi, rekao sam im da majka drži dijete na grudima
te da zatim ciljaju dijete.
Jer bi tako ubili oboje jednim hicem,
uštedjeli bi streljivo i majke bi prestale plakati.”
Suosjećao je sa svojim ljudima, ne sa žrtvama.
Na suđenju Einsatzgruppama
sud želi znati što je Ohlendorfa motiviralo da izda naredbu za ubojstvo.
Tvrdi da je jednostavno bio odan vladi.
Zapovijed o likvidaciji
došla je od Führera Reicha.
U tom smislu, to je bila politika koju je odredio Führer.
U duhu nacističke propagande,
Ohlendorf vjeruje da su Židovi odgovorni
za komunizam u Sovjetskom Savezu
te da su zato neprijatelji njemačkog Reicha.
Zašto Ohlendorf misli da je propaganda istina?
Nije vjerovao da je to propaganda.
Odrastao je u nacionalističkoj obitelji.
Na sveučilištu je imao profesore koji su podučavali
o problemima boljševizma,
problemima komunista, problemima Židova.
Kad vas stalno šopaju time,
to učvršćuje vaša već postojeća uvjerenja.
A onda na vlast dođe vlada koja kaže da je to istina.
Vjerovao je da su boljševici Židovi
i da ih treba pobiti.
Žena koja je preživjela masakr svjedoči na sudu nakon rata.
Postrojili su nas na rubu jame, natiskali jedne na druge.
Onda su počeli pucati.
VOJNI SUD U KIJEVU 1946.
Sklopila sam oči, stisnula šake,
napela sve mišiće i skočila.
Činilo se da pad traje vječno.
Napokon sam sletjela na tijela.
Nisu me pogodili.
Nakon nekog vremena pucnjava je prestala.
Čula sam kako Nijemci silaze u jamu...
da dokrajče one koji su još stenjali.
Neki su se još trzali i grčili u smrtnim mukama.
Upotrijebili su svjetiljke da nađu preživjele i dokrajče ih.
Pravila sam se da sam mrtva, u strahu da me ne otkriju.
Većina pripadnika pričuvne policijske bojne 101
nisu bili nacisti po uvjerenju.
Dvadeset godina nakon rata
istražiteljima opisuju kako su doživjeli ubojstvo Židova.
Još vidim tu sliku pred očima.
Sjećam se da sam tad razmišljao
da nemamo dovoljno zemlje da prekrijemo toliko trupala.
Bio sam gnjevan što smo postali životinje, ubojice.
Židove nismo doživljavali kao ljude.
Prvi masakr Židova u Jozefowu
bio je uznemirujuć i traumatičan.
Ali brzo su se naviknuli.
Brzina kojom su se naviknuli na to što su radili,
brzina kojom su se naviknuli na ubijanje kao na normalnu rutinu,
meni je jedno od najvećih iznenađenja koje je proizašlo iz ispitivanja.
U prvih nekoliko ubilačkih operacija
ljudi su ih mogli detaljno opisati.
Nakon toga kao da su im u magli.
Ne mogu se sjetiti ni grada.
PRIČUVNA BOJNA 101
Na ponašanje muškaraca utjecalo je
vodstvo bojne.
Na čelu je bojnik Wilhelm Trapp,
zapovjednik 500 ljudi.
Bio je popularan i cijenjen nadređeni te je rekao:
„Da imam izbora, ne bih vam izdao zapovijed. Ali...”
Pozvao ih je na solidarnost, da ga podrže u tome zadatku
koji nije došao od njega,
tražeći od njih da mu ne okreću leđa.
Bila je to kombinacija prisile i slobodne volje.
S jedne strane, rečeno im je da mogu odbiti,
ali da će morati prihvatiti činjenicu da će njihovi kolege to morati odraditi.
Ta kombinacija:
„Policijska bojna mora obaviti svoj posao”
i: „Ako ste slabi, možete odbiti, ali na štetu vaših kolega.”
Ta kombinacija stvara pritisak
zbog kojega je većina bojne sudjelovala u strijeljanjima.
POLJSKA - 17. KOLOVOZA 1942.
PRIČUVNA POLICIJSKA BOJNA UBIJA 1700 ŽIDOVA
Samo nekoliko policajaca odbija izvršiti zapovijed i ubijati.
Ne! Već smo se nadali da je gotovo.
Još krumpira?
Objektivno govoreći,
ništa se loše nije dogodilo onima koji su odbili.
Dobili su razne zadatke, čišćenje zahoda i slično.
Vrijeđali su ih. Gad, svinja, slabić i tako dalje.
Ti ljudi nisu bili kod kuće,
nisu se vraćali obiteljima na kraju dana.
Umjesto toga bili su u skupini muškaraca na neodređeno vrijeme,
uvijek s istim ljudima koji bi ih mogli mučiti,
vrijeđati i šikanirati.
Morate biti vrlo samouvjereni da biste izdržali takvo što.
Možda je to samo društvena kazna, ne tjelesna,
ali za ljude je društvena kazna jedna od najtežih kazni.
Što ih najviše muči, što ih pokreće?
Mislim da nisu opsjednuti Židovima.
Više ih motivira
ono što misle da drugi misle o njima,
nego što oni misle o Židovima.
Mislim da su opsjednuti sobom i načinom na koji će to prebroditi.
Satnik Wolfgang Hoffmann vjeruje da može podnijeti pritisak,
ali ima problem.
Jedan od satnika razvija psihosomatsku bolest.
Pozli mu svaki put kad njegova satnija treba ubijati.
U krevetu je s užasnim grčevima u trbuhu i ne može ni ustati.
Ubijanje je morao voditi njegov podređeni.
Htio je biti ubojica, ali tijelo mu se slomilo.
A muškarci su mislili da je to strašno kukavički.
Bio je očajnički posramljen.
No satnik Julius Wohlauf posve je drukčiji.
Ambiciozan je, želi izgraditi karijeru i istaknuti se u svome poslu.
I zaljubljen je.
Wohlauf se vjenčao u Hamburgu u lipnju, malo prije prvoga masakra.
Kao časnik smije odvesti suprugu u Poljsku, na područje operacija.
Želi nadoknaditi propušteni medeni mjesec.
Wohlauf dovodi trudnu suprugu na čišćenje geta.
Najstrašnije čišćenje geta cijele te operacije
prema gotovo svim svjedočenjima
bilo je kad su odveli 11 000 Židova iz Miedzyrzeca,
ustrijelili tisuću u akciji čišćenja geta,
ulice su bile prekrivene truplima,
a ostalih 10 000 stavili su u vlak za Treblinku.
Vlak je bio tako pretrpan da su gurali ljude i zakivali vrata
da se ne otvore.
Ona stoji na trgu i gleda sve to.
To pokazuje da se Wohlauf ponosio time što je radio
i pokazao je to supruzi.
Uopće se nije sramio toga.
Diljem istoka počinju nicati geta.
U njima drže ljude prije ubojstva.
Žrtve su snimali i fotografirali njihovi mučitelji.
Policajci čuvaju ljude i ubijaju ih.
Ali samo dok su nacionalsocijalisti na vlasti.
Ni prije ni poslije tog razdoblja
policajac nije odlučio masovno ubijati Židove.
Ne vjerujem da se ljudi rađaju kao ubojice.
Mislim da možemo postati ubojice u određenim okolnostima.
Moramo razmisliti o tome kakav je odnos između pojedinca i države.
Ako je država takva država koja kaže:
„To je grupa koju mrzimo
i želimo da se pobrinete za njih”,
to je jako važan odnos.
Ti pojedinci, čak i ako dijele državnu ideologiju
u kojoj aktivno sudjeluju ili čiji su instrumenti,
kad ta država više nije na vlasti,
kad se režim promijeni,
više ne djeluju ili više nemaju razlog
da sudjeluju u nasilju države.
To je jedan od razloga zašto je razumijevanje počinitelja ključno
kako bismo kritički razmišljali o našem odnosu prema državi
i onome što nam nalaže.
Njemački Reich prije rata.
Godine 1933. nacisti dolaze na vlast
i mijenjaju zakone da ih prilagode svojim idejama.
Nemilosrdna mržnja prema Židovima postaje državna doktrina
i odmah počinju istjerivati sve Židove iz njemačkoga društva.
Doneseno je oko dvije tisuće protužidovskih zakona.
Skupinu ljudi sustavno isključuju, stigmatiziraju i ponižavaju.
Prvi korak prema masovnom ubojstvu
kategorička je razlika između „nas” i „njih”.
Svi su primijetili da ljudi ostaju bez posla,
da napuštaju svoje domove,
da prodaju stvari na dražbi, a tvrtke su „arijanizirane”.
Sve je to bio javan proces.
Nije to bila tajna.
Taj proces pojačava podjele.
Oni su „oni”, dok smo „mi” ostali.
Ako teoretski definiram nekoga kao drukčijeg
i u praksi se drukčije odnosim prema njemu,
spremnost na nasilje nad tom osobom
prirodno će rasti s vremenom.
Tjelesno nasilje eskalira tijekom rata.
Pod njemačkom okupacijom na istoku se odvijaju pogromi.
Civili napadaju Židove.
Slike iz Lemberga u ljeto 1941. godine.
Okupatori potiču te nasilne ispade.
One koji su preživjeli poslije su ubili Nijemci.
Počinitelj koji je bio u Lembergu svjedoči na sudu nakon rata.
Naš vođa izvijestio je skupinu od 12 ljudi o našim budućim zadacima.
Morali smo okupiti i ubijati židovsko stanovništvo.
Konvoj se zaustavio na 70 do 90 metara od jame.
Gruppenführer je podijelio svoje ljude na sljedeći način...
...šestorica stražara i šestorica strijelaca.
Ja sam bio strijelac.
Ja sam osobno bio strijelac.
Pucnjava se zatim odvijala kako slijedi...
...oko 45 do 50 ljudi izdvojeno je i odvedeno u jamu.
...odveli bi ih blizu jame.
Morali su nas gledati.
I tako smo ih strijeljali.
Smatrali su to poslom, zadatkom, Arbeitom,
nečim što su morali učiniti.
U tom je smislu to pretvoreno u rutinu.
Ali mislim da su uvijek bili svjesni koliko je to teško.
Znali su da su izvukli deblji kraj.
Od njih se tražilo da rade nešto vrlo teško
i nisu imali sreće što su završili u toj bojni
kako bi to radili.
Svaki je počinitelj razvio svoju metodu
da opravda to što radi.
„Netko mora obaviti prljav posao.”
Ili: „Moramo ispuniti povijesnu dužnost.”
Još je jedan od čimbenika bio: „Bolji sam u ovome od drugih.”
Svi su imali opravdanje
koje im je omogućilo da nađu smisao u ubojstvima.
To pokazuje da masovno ubojstvo
čine svjesni ljudi koji ne izvršavaju naredbe poput stroja,
nego koji razmišljaju i shvaćaju što rade.
UKRAJINA - 16. LISTOPADA 1941.
ŽIDOVI PRIJE POGUBLJENJA
Nastojao sam i dopustili su mi da ubijam samo djecu.
Čovjek pored mene upucao bi majku, a ja bih joj ubio dijete.
Samoga sam sebe uvjeravao da dijete
naposljetku ne bi moglo živjeti bez majke.
Prevodi svoj istinski užasan čin
u nešto moralno dobro u smislu „iskupljenja”.
To je ključno da razumijemo zašto su to radili.
Nije to slijepa poslušnost.
Umjesto toga, zapovijedi tumače na njima prihvatljiv način
i to im omogućava da se smatraju moralno ispravnima.
Zašto su ubijali i djecu?
Žele da Ohlendorf objasni.
Ovo je pitanje ključno
za postupak protiv vođa Einsatzgruppa.
Postavio sam to pitanje.
Rekao je: „Ako odrastu sa saznanjem što smo učinili njihovim roditeljima,
bili bi neprijatelji Njemačke.
Zanimala me dugoročna zaštita Vaterlanda.
Stoga je bilo nužno ubijati i djecu.”
Otto Ohlendorf, i sam otac petero djece,
ne pokazuje ni trunke kajanja.
A bojnik Wilhelm Trapp?
Shvaća li što je učinio?
Zna da je to što radi užasno.
U jednom je trenutku čak rekao vozaču:
„Ne dao Bog da Njemačka izgubi rat
jer ako ono što radimo ovdje u Poljskoj
dođe pred sud, Bog se smilovao nama Nijemcima.”
Tek mi je poslije palo na pamet da to nije u redu.
Počeli ste oklijevati,
nestale su jasne ideje koje ste imali.
Ne svađajte se!
Ljude je desenzibiliziralo stalno ubijanje.
- Prestani! - Ipak je on počeo!
Za Boga miloga!
-Što želiš? -Želim kući!
Meni je, na neki način, jedan od najstrašnijih zaključaka
koji je s vremenom proizašao iz ovoga taj
da se bojna podijelila u tri skupine.
Jedna su skupina bili ljudi koji su naučili uživati u ubijanju ljudi.
Vratili su se s tih ubilačkih operacija,
obilno ručali i šalili se na račun toga što su učinili.
Jedna osoba koja posebice uživa u ubijanju bio je Hartwig Gnade.
Postaje surov i sadistički ubojica koji uživa
u mučenju žrtava prije strijeljanja.
Židovi su prisiljeni nagi puzati stazom do jame,
dok Gnade zapovijeda svojim ljudima da tuku žrtve palicama.
On je netko koga je doslovno promijenilo
to što je radio i vidio.
Pretvorio se u krajnje užasnu osobu
u vrlo kratkom roku.
Postojala je srednja skupina. Bili su pasivni.
Kad su tražili da sudjeluju u operaciji, učinili su što su im rekli,
ali nisu preuzeli inicijativu
ni da se izvuku ni da rade još više.
Treća su skupina prigovarači.
Poput poručnika Heinza Bumanna
koji se vratio u Hamburg
nakon samo nekoliko tjedana.
Ali zbog toga nije bio junak.
Uvijek su našli način
da ubilački stroj nastavi raditi.
Netko bi rekao da je neraspoložen ili da se slabo osjeća.
Ali to nije bio čin otpora,
bio je to samo pokušaj izvlačenja pojedinca
koji nije dovodio u pitanje legitimitet policijske bojne u cjelini.
Pripadnici pričuvne policijske bojne
sudjelovali su u ubojstvu 38 000 Židova.
I šalju još 45 000 u sabirne logore.
Zastrašujuće i središnje pitanje
u slučaju policijske bojne 101
jest to da ne morate djelovati iz uvjerenja
da bi vas motivirala ideologija
da izvršite masovno ubojstvo.
Tijekom Drugog svjetskog rata bilo je više od 130 policijskih bojni.
Među svima njima hamburška bojna ima četvrtu po redu stopu ubojstava.
Pričuvna bojna 101 do neke je mjere netipična.
To je, na neki način, još strašnije.
Vidimo kako bojna bez bilo kakve pripreme,
bez selekcije, bez indoktrinacije, bez nacifikacije,
svejedno može postati jedna od najučinkovitijih ubilačkih postrojba
u njemačkoj policiji.
Nürnberg, 10. travnja 1948. Dan presude.
Smrt vješanjem.
Onda maknu ruke, spuste ga, kimnu glavom sucu, odmaknu se.
Zatim pad.
I padaju u pakao.
Otišao sam u kuću smrti,
ispod zgrade suda, razgovarati s njim.
Nikad nisam razgovarao ni s jednim optuženikom izvan sudnice.
Iako sam se nadao da će mi reći...
Kad sam ga posjetio, znao sam da će sigurno visjeti:
„Mogu li što učiniti za vas?”
Mislio sam da će reći: „Recite djeci da ih volim, ženi da mi je žao.”
Ni riječi kajanja ili žaljenja.
Rekao je da bi u sličnim okolnostima ubio vlastitu sestru da mora.
„Zbogom, g. Ohlendorf”, rekao sam i zalupio mu vratima.
U intervjuu za CNN pitali su:
„Kako je razgovarati s tim čudovištima?”
Rekao sam: „Nisu to čudovišta.” A oni: „Kako to mislite?
Pobili su tisuće djece. To za vas nisu čudovišta?”
Rekao sam: „Je li čovjek koji je bacio atomsku bombu na Hirošimu
također bio čudovište?”
Predsjednik Truman.
Nisu mi odgovorili na to pitanje.
Ne sumnjam da je Ohlendorf bio njemački domoljub
te je radio ono što je smatrao da je u interesu njegove zemlje.
Ali to nije argument koji normalna osoba može upotrijebiti
i biti slobodna.
Nakon rata Nijemci žele sve zaboraviti.
Kao i policija.
U masovnim ubojstvima tijekom rata sudjelovalo je 60 000 policajaca.
Mnogi ostaju u policiji nakon 1945.
Tek krajem 1950-ih postaje jasno
do koje su mjere obični Nijemci bili uključeni u Holokaust.
Pravosuđe istražuje više od 172 000 muškaraca,
uključujući pripadnike SS-a, Gestapa i policije.
Manje od pet stotina osuđeno je
zbog umiješanosti u genocid.
Tužiteljstvo je bilo katastrofalno.
Prikupljeno je mnogo materijala i dokumenata,
postojali su čvrsti dokazi,
ali nije bilo volje da se kazne oni koji su sudjelovali u zločinima.
Pod istragom je i hamburška bojna.
Ispitano je 210 bivših članova.
Četrnaest ih je optuženo 1967. godine.
Suđenje uspijeva otkriti detalje procesa i obrasce ponašanja
u bojni.
I Julius Wohlauf je optužen.
Čovjek koji je doveo svoju ženu u Poljsku.
Mnogi od njih smatraju se dvostrukom žrtvom.
Oni su žrtva koja je izabrana za najprljaviju dužnost Trećeg Reicha.
A usto su i žrtva naknadnog novog morala ili novog zakona
uvedenog nakon rata,
a koji smatraju nepoštenim
jer nije bilo „ilegalno” kad su oni to radili.
Vlada im je to zapovjedila.
Dakle, proždire ih samosažaljenje, a ne krivnja.
„Jadan ja.”
Ne žrtva. „Jadan ja. Pogledajte što sam morao učiniti.”
Samo dvojica optuženika moraju odslužiti zatvorsku kaznu.
Jedan od optuženika bio je Julius Wohlauf.
Ubijeno je 83 000 ljudi, a nitko se ne osjeća odgovornim.
Oni su bili pijuni na terenu.
Ali svaki je policajac imao slobodu izbora,
iako ne veliku.
Oni koji nisu ubijali iz uvjerenja, prilagodili su se.
Nažalost, to nam pokazuje
da svakakvi ljudi mogu postati ubojice u određenim okolnostima.
Da režimi koji žele počiniti genocid ili masovno ubojstvo
neće biti neuspješni zbog nedostatka ljudi koji će povući okidač.
Poslije Holokausta bilo je nekoliko genocida.
Bilo je masakara i masovnih ubojstava.
Postoje drugi konteksti
u kojima nalazimo te mehanizme
zbog kojih ljudi ubijaju druge ljude bez osobnih
ili psiholoških motiva.
Svugdje gdje si ljudi mogu reći: „Ja sam samo kotačić, nisam odgovoran”,
takvim stavom gotovo je sve moguće.
Holokaust je bio jedinstven zločin u planiranju i provedbi.
Ipak, sve do danas,
ljudi i dalje ubijaju zbog pripadnosti drugoj skupini.
SREBRENICA, BOSNA 1995. UBIJENO JE VIŠE OD 8000 LJUDI
RUANDA 1994. UBIJENO JE VIŠE OD 800 000 CIVILA
MŶ LAI, VIJETNAM 1968. UBIJENO JE 504 CIVILA
OD TOGA 173 DJECE (56 NOVOROĐENČADI)
Volimo misliti da smo gospodari svoje sudbine.
Ali mislim da nas zapravo
više oblikuju događaji nad kojima nemamo mnogo kontrole.
Način na koji dobivamo veću kontrolu jednostavno je osviještenost.
Jedna od poenta pisanja knjige poput Običnih ljudi
jest da ljudi postanu svjesniji svoje ranjivosti, povodljivosti,
tako da kad se suočimo s takvim okolnostima,
ne budemo iznenađeni što imamo sposobnost
donijeti svjesniju odluku nego inače.
Je li normalan čovjek čudovište?
Mislim da su svi ljudi sposobni raditi stvari
koje ne mogu ni zamisliti da bi radili.
Mislim da želimo distancirati počinitelje,
ljude poput Ohlendorfa,
jer se ne želimo pogledati u zrcalo i vidjeti svoj odraz.
Nosili su odijela, bili su obrazovani, studirali su,
govorili su više jezika.
I mislim da želimo vjerovati da nikad ne bismo učinili što su učinili ti ljudi.
Ne morate se držati ideologije.
Ne morate biti puni mržnje.
Ništa od toga, a svejedno možete ubijati.
Pitanje je jesu li normalni ili obični ljudi čudovišta.
Mislim da svi imamo potencijal za to.
Iskustvo u Nürnbergu zauvijek ga je oblikovalo.
Tijekom cijelog života Benjamin Ferencz radio je na tome
da se zločini protiv čovječnosti ne ponove.
Na njegovu je inicijativu
osnovan Međunarodni kazneni sud u Haagu,
gdje se i danas procesuiraju ratni zločini.
Svi smo mi stanovnici jednog malog planeta.
Poenta je da shvatimo,
ne da imamo različite vjere, različite zemlje, različite boje,
nego da sva ljudska bića žive na malom planetu.
Ako slijedimo isti put, bit ćemo uspješni.
Ako to ne učinimo, prestat ćemo postojati.
Ja sam odradio svoje. Imam 100 godina.
Ne znam koliko još mogu ovako.
Ali dok god mogu, hoću.
Sad prepuštam mladima da preuzmu štafetu.
Hajde, pozor. Za dom.
Da, malo maženja.
Prijevod titlova: Željko Radić