Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫שוטרים גרמנים במזרח הכבוש ב-1942.‬
‫הם כאן כדי לאכוף‬ ‫את השלטון הגרמני בטריטוריות הכבושות.‬
‫הם ממלאים בדקדקנות את הפקודות שניתנו להם.‬
‫יש להם משימה מיוחדת.‬
‫לירות, במאות ואלפי יהודים.‬
‫מטווח אפס.‬
‫היסטוריונים ומומחים אחרים‬ ‫ביצעו מחקרים מקיפים‬
‫על אותם גברים שלחצו על ההדק.‬
‫הם רוצים לדעת‬ ‫איך טבח המוני כזה יכול לקרות.‬
‫והם מגלים תגלית מדהימה.‬
‫האנשים האלה לא היו חייבים להרוג.‬
‫הם לא היו חייבים לציית לפקודה.‬
‫אם היה לך אומץ לומר, "אני לא יכול לירות",‬
‫אולי נחשבת לפחדן,‬
‫אולי קיבלת נזיפה בתיק שלך,‬
‫אבל לא נענשת בשום דרך חמורה.‬
‫עשרים שנה אחרי המלחמה, נערך משפט בגין‬ ‫הרציחות שבוצעו בידי יחידת משטרת המבורג.‬
‫אז מה היה המניע שלהם?‬
‫למה הם ירו?‬
‫הם לא מוציאים להורג‬ ‫שמונעים אידאולוגית ושפועלים מרצונם החופשי.‬
‫הם לא רוצחים מיומנים.‬
‫הם אנשים עם משרות אזרחיות,‬ ‫כמו נהגי מוניות או שרברבים.‬
‫מכל הבחינות, הם היו אנשים רגילים לחלוטין.‬
‫- אנשים מן השורה -‬
‫המבורג, בקיץ 1942,‬
‫שלוש שנים לאחר פרוץ המלחמה.‬
‫המשטר מגייס אנשים למשימה מיוחדת.‬
‫ב-1942, אתה באמת נמצא‬ ‫בתחתית מאגר כוח העבודה‬
‫בגלל האבדות, כמובן,‬
‫שהצבא סופג ברוסיה,‬
‫וכמות כוח האדם ההולכת וגדלה שהם צריכים‬
‫כדי להחזיק באימפריה הגרמנית ההולכת וגדלה.‬
‫הם רוצים כל אדם שיוכלו להשיג‬
‫רק כדי למלא את המחסור בכוח אדם.‬
‫בני משפחה מבוגרים‬ ‫שכבר לא מתאימים לוורמאכט הגרמני,‬
‫גם כן מגויסים. רבים אינם אוהדי נאצים,‬
‫ואינם עוינים במיוחד כלפי יהודים.‬
‫למעשה, הם באים‬ ‫מרקע סוציאל-דמוקרטי היסטורי.‬
‫היו ביניהם אופים ובעלי מלאכה‬
‫נגרים, סוחרים ועובדי משרד.‬
‫אותו גדוד משטרה בעצם שיקף‬ ‫את אוכלוסיית העובדים הממוצעת של המבורג.‬
‫- סטפן קול‬ ‫סוציולוג -‬
‫הם מגויסים כשוטרי מילואים.‬
‫למעשה, האימונים שלהם,‬ ‫כמעט ולא נותנים להם מספיק זמן‬
‫כדי להתכונן לקראת מה שמצפה להם.‬
‫ב-21 ביוני, 1942,‬
‫הם נפרדים ממשפחותיהם ועוזבים את בתיהם.‬
‫הם קיבלו תיאור מופשט למדי של המשימה שלהם,‬
‫שהייתה מורכבת מאבטחת אזורי הכיבוש הגרמני.‬
‫הם נלקחים לפולין.‬
‫ב-25 ביוני, גדוד 101 של משטרת המילואים‬
‫מגיע לחלק הדרומי של מחוז לובלין.‬
‫אנחנו יודעים שלא נעשתה הכנה.‬
‫הם לא ידעו שהם יעשו זאת כשהם נשלחו לפולין.‬
‫המפקדים לא ידעו. טראפ לא באמת...‬
‫רב סרן טראפ לא ידע‬ ‫מה הוא הולך לעשות עד יום לפני כן.‬
‫זה ה-13 ביולי, 1942,‬
‫והגדוד צריך להתייצב מוקדם בבוקר.‬
‫- צוות, 500 איש -‬ ‫- טראפ, וילהלם (רב סרן) -‬
‫רב סרן טראפ, שמעביר את הפקודה,‬ ‫הוא גבר מבוגר שמאוד פופולרי בקרב אנשיו‬
‫כי הוא לא המפקד הסמכותי הטיפוסי.‬
‫- הראלד ולצר‬ ‫פסיכולוג חברתי -‬
‫האנשים קוראים לו "פאפא" טראפ.‬
‫זה מעיד על סוג מערכת יחסים שיש להם.‬
‫רב סרן טראפ עומד מול הגדוד ואומר,‬
‫"יש לי פקודה נוראה לתת לכם היום."‬
‫קולו נחנק, דמעות זולגות על לחייו.‬
‫הוא פיזית...‬ ‫הוא נאבק באופן גלוי לשלוט בעצמו פיזית.‬
‫זה היה בשבילו דבר נורא וקשה מאוד לעשות,‬
‫להסביר לאנשיו מה הוא עומד לבקש מהם לעשות.‬
‫הם אמורים לירות‬ ‫ב-1,500 גברים, נשים, וילדים יהודים.‬
‫ואז הוא הציע את ההצעה הזאת.‬
‫"אם מישהו מהפקודים‬ ‫מרגיש שהוא לא מסוגל לעשות את זה,‬
‫"הוא יכול לפרוש, ולא יצטרך לקחת בזה חלק."‬
‫להגיד לאנשים לפרוש אם הם לא רוצים להשתתף‬
‫מחייב אותם לנקוט פעולה.‬
‫אבל כשאנחנו עומדים בפני החלטה‬
‫ואנחנו לא יודעים בדיוק‬ ‫מה הדבר הנכון לעשות,‬
‫אנחנו בדרך כלל לא עושים כלום.‬
‫אדם אחד אכן יוצא.‬
‫קפטן הפלוגה שלו, שנבוך מאוד‬
‫שאחד מאנשיו יהיה "הפחדן" הראשון‬
‫שלא ישתתף, מתחיל לצעוק עליו.‬
‫וטראפ עוצר אותו, לוקח את האיש תחת חסותו.‬
‫ואז כתריסר אנשים הולכים בעקבותיו.‬
‫עמוד דום! משוחררים.‬
‫מנקודת מבט היסטורית, זה מצב מעניין מאוד‬
‫כי הפקודות מתועדות‬
‫וזה ברור מהאופן שבו הפקודות ניתנו‬ ‫שהאנשים לא היו חייבים להרוג.‬
‫חלק מהנרטיב שלאחר המלחמה‬ ‫היה שאתם חייבים לקחת חלק,‬
‫אחרת היו יורים בכם.‬
‫כאן אפשר להראות בבירור שזה לא היה המקרה.‬
‫הם יכלו להחליט.‬
‫זה כנראה היה נכון לגבי כל יחידות ההרג.‬
‫עד היום לא נמצא אפילו מקרה אחד‬
‫שבו חייו של פקוד היו בסכנה‬ ‫אם הוא סירב לירות באזרחים לא חמושים.‬
‫הכול מתחיל בספטמבר 1939.‬ ‫הוורמאכט הגרמני פולש לפולין.‬
‫בתוך כמה שבועות, המדינה מובסת.‬
‫מיליוני פולנים נופלים בשבי הגרמנים‬ ‫ועכשיו הם צריכים להיות תחת שמירה.‬
‫לשם כך, המשטר זקוק לכוחות ביטחון.‬
‫ברייך הגרמני, עשרות אלפי גברים מתגייסים‬
‫כדי להיות שוטרים בטריטוריות הכבושות.‬
‫הם מקווים להימנע משירות צבאי בחזית.‬
‫עם כל כך הרבה מועמדים,‬ ‫למשטר יש את המותרות להיות בררני מאוד.‬
‫כ-160 אלף גברים הגישו בקשה להתנדב למשטרה,‬
‫ואפשר היה לקבל רק בין 26 ל-30 אלף.‬
‫- סטפן קלמפ‬ ‫היסטוריון -‬
‫הם עברו אימונים במשך שישה חודשים,‬ ‫ובעיקר, קיבלו הכשרה אידאולוגית,‬
‫מה שהבהיר להם היטב מה היה מצופה מהם.‬
‫נאמר להם שבתור הגזע העליון,‬
‫הם צריכים להבטיח שהמדיניות‬ ‫הנציונל-סוציאליסטית נקבעת ומיושמת‬
‫בטריטוריות הכבושות.‬
‫אחרי האימונים שלהם הם מגלים‬ ‫את המשמעות האמיתית של זה.‬
‫התפקיד שלהם הוא לעזור ליישם‬
‫את המדיניות הנאצית האכזרית‬ ‫בטריטוריות הכבושות.‬
‫וזו הסיבה שהמשטר‬ ‫בחר אנשים שמזדהים עם הרעיון הנאצי.‬
‫מקובצים לגדודי משטרה, הם נשלחים לפולין.‬
‫שם הם ידכאו, ירדפו וירצחו אזרחים,‬
‫בפרט יהודים.‬
‫כבר באוקטובר או בנובמבר 1939,‬
‫היחידות האלה החלו לירות באזרחים.‬
‫לוחמי התנגדות פולנים, אנשי דת,‬ ‫אינטלקטואלים, אפילו יהודים,‬
‫לגרש אנשים מביתם, להגלות אותם.‬
‫בסך הכול, אפשר לומר שהיחידות האלה‬
‫מימשו את מדיניות‬ ‫ההשמדה הנציונל-סוציאליסטית.‬
‫רק שנתיים לאחר מכן,‬ ‫המתקפה על ברית המועצות.‬
‫זו מלחמת כיבוש והשמדה.‬
‫לפי התוכניות של גרמניה,‬
‫שלושים מיליון סובייטים‬ ‫צריכים למות כדי לפנות מקום לחיות.‬
‫יחידות הריגה ניידות,‬ ‫המורכבות ממשטרה וכוחות משימה של האס-אס,‬
‫שנקראים "איינזצגרופן",‬ ‫מגבות את הכוחות בקרב.‬
‫ב-27 ביוני 1941,‬ ‫גדוד המשטרה 309 נכנס לביאליסטוק.‬
‫האנשים המתוכנתים אידאולוגית‬
‫נועלים 800 יהודים‬ ‫בבית הכנסת ומבעירים אותו.‬
‫ואז הם הורגים עוד.‬
‫למחרת, השוטרים זוכים לכבוד על כך‬ ‫שהם "אבטחו" את העיר, כפי שהם מכנים זאת.‬
‫בסך הכול, 18,000 גברים מתקדמים‬ ‫מאחורי קו החזית אל הכפרים והעיירות,‬
‫- פולין הכבושה בידי הנאצים, 1941 -‬ ‫- פולין הכבושה על ידי ברית המועצות, 1941 -‬
‫שם בעיקר צעירים שטופי מוח חמושים יורים‬ ‫בכל הגברים, הנשים והילדים היהודים למוות.‬
‫עכשיו השואה מתחילה,‬ ‫הרצח ההמוני השיטתי של היהודים.‬
‫רבים מהיורים חווים טראומה מההרג,‬
‫- פולין הכבושה בידי הנאצים, 1941-1942 -‬
‫זאת אחת הסיבות לכך שמחנות השמדה גדולים,‬ ‫כמו אושוויץ, צצים בסוף 1941.‬
‫- אושוויץ, חלמנו, מיידנק,‬ ‫בלז'ץ, טרבלינקה, סוביבור -‬
‫צריך להפוך את תהליך הרצח ההמוני‬ ‫ליעיל יותר ועדין יותר על המבצעים.‬
‫אם ננסה להבין‬
‫הפרופורציות של קורבנות השואה‬
‫מבחינת האופן שבו הם נספו,‬
‫ההערכה הטובה ביותר היא לדעתי‬
‫שבערך חצי, קרוב לשלושה מיליון,‬ ‫מתו במחנות המוות, בתאי הגזים.‬
‫שקרוב למיליון מתו,‬ ‫במה שאני מכנה, תנאי כליאה.‬
‫רעב ומגפות בגטאות,‬ ‫צעדות המוות בסוף המלחמה.‬
‫כלומר שיותר משני מיליון‬ ‫מתו בידי כיתות יורים,‬
‫מתו בהוצאות להורג ההמוניות האלה.‬
‫יותר משני מיליון אנשים נרצחו,‬ ‫פנים אל פנים עם הרוצחים שלהם.‬
‫עובדה לא ידועה אפילו היום,‬ ‫היא "השואה הנשכחת".‬
‫לייפאיה, קיץ 1941,‬
‫באזור הפעילות של איינזצגרופה A.‬
‫זה הסרט היחיד שהתגלה‬
‫שמראה ירי של יהודים בחזית המזרחית.‬
‫באופן רשמי, אסור לצלם,‬
‫כי ההרג אמור להישאר סוד.‬
‫הם עשו רק שתי טעויות.‬
‫אחת, הם שמרו תיעוד של הכול.‬
‫- בנג'מין פרנץ‬ ‫עורך דין ארה"ב -‬
‫והוא נשלח לברלין,‬
‫שם אוחד עם שאר התיעודים‬ ‫מהפלוגות האחרות C ,B ו-D.‬
‫וזה נתן תמונה מקיפה‬ ‫של את מי הם הרגו באילו ערים,‬
‫באיזו עיר, באיזו יחידה, באיזו שעה.‬
‫זו הייתה הטעות הראשונה, לשמור את התיעוד.‬ ‫השנייה היא שמצאתי אותם.‬
‫נירנברג אחרי המלחמה.‬
‫מה שנקרא "רייך אלף השנים" טמון בחורבות.‬
‫בעיר שבה הנאצים פעם ערכו‬ ‫את עצרות המפלגה הנאצית שלהם,‬
‫בעלות הברית רוצות‬ ‫להעמיד לדין פשעים גרמנים.‬
‫בארמון הצדק של נירנברג,‬ ‫פושעי המלחמה העיקריים עומדים למשפט.‬
‫הם הורו על הפשעים וייתבעו בהתאם.‬
‫אבל מי ביצע את הרציחות?‬
‫עורך הדין בן ה-27, בנג'מין פרנץ,‬
‫קיבל את המשימה לברר זאת ויצא לחפש רמזים.‬
‫בתחילת 1947, צוות החקירה‬ ‫שלו מצא ממצא משמעותי.‬
‫יום אחד, אחד החוקרים שלי הגיע.‬
‫והוא אמר, "תראה מה מצאתי."‬
‫והוא נתן לי כמה מסמכים...‬
‫אלה רשימות מוות מיחידות ההרג הניידות,‬
‫האס-אס איינזצגרופן.‬
‫הרצח של מאות אלפי אנשים תועד‬
‫כתיעוד של הישגים.‬
‫לקחתי מכונת חישוב קטנה‬
‫והתחלתי לסכום את הדוחות של איינזצגרופה A‬
‫עשרת אלפים הרוגים כאן. 15,000 הרוגים כאן.‬ ‫עשרים אלף הרוגים כאן.‬
‫והתחלתי לסכום אותם.‬
‫כשהגעתי ליותר ממיליון, אמרתי, "זה מספיק".‬
‫פרנץ רוצה להעמיד‬ ‫את אנשי האס-אס האחראים למשפט.‬
‫אבל הממונה עליו מסרב.‬
‫אין להם את התקציב או הזמן.‬
‫התרגזתי קצת ואמרתי,‬ ‫"אתה לא יכול לשחרר אותם!‬
‫"יש לי מיליון רציחות ביד,‬ ‫אתה לא יכול לשחרר אותם!"‬
‫אז הוא אמר, "אתה יכול‬ ‫לעשות זאת בנוסף לעבודה שלך?"‬
‫אמרתי, "בוודאי."‬ ‫הוא אמר, "בסדר. קיבלת את זה."‬
‫וכך קרה שלמקרה הראשון שלי כעורך דין,‬
‫הפכתי לתובע הראשי‬
‫במשפט הרצח הגדול ביותר בהיסטוריה האנושית.‬
‫נקמה היא לא המטרה שלנו,‬ ‫וגם איננו מבקשים רק גמול צודק.‬
‫- בנג'מין פרנץ‬ ‫נירנברג 1947 -‬
‫אנו מבקשים מבית המשפט הזה‬ ‫לאשר באמצעות תביעת עונשין בינלאומית,‬
‫את זכותו של האדם לחיות בשלום ובכבוד.‬
‫הנאשמים הם 24 אנשי אס-אס מהאיינזצגרופן.‬
‫כולם הובילו יחידות הרג ניידות.‬
‫הם לא מתאימים‬ ‫לדימוי ההוליוודי של פושע נאצי.‬
‫הדימוי הזה הוא של חייל‬ ‫לא אינטליגנטי במיוחד,‬
‫ושאכפת לו רק להרוג כמה שיותר אנשים.‬
‫אבל המציאות ההיסטורית היא שהם לא היו כאלה.‬
‫לחלק ממנהיגי האיינזצגרופן‬ ‫היה שני דוקטורטים.‬
‫הם בעיקר אנשים ממעמד הביניים,‬ ‫משכילים, באמת אנשים חכמים‬
‫שיכולים לנהל שיחה על מוצרט או בטהובן.‬
‫נתחיל עם הנאשם אולנדורף.‬
‫אחד מהם הוא אוטו אולנדורף,‬
‫זה שעמד בראש יחידת האיינזצגרופה D.‬
‫הוא נתן פקודות ל-600 גברים‬ ‫שרצחו 90,000 איש בשנה אחת.‬
‫אולנדורף עשה עליי רושם טוב.‬
‫ידעתי שהוא אב לחמישה ילדים.‬
‫- בנג'מין פרנץ‬ ‫התובע הראשי במשפט האיינזצגרופן -‬
‫הוא היה כן.‬
‫הוא הציג דמות טובה.‬
‫הוא היה נאה. הוא היה רהוט.‬
‫היה לו ביטחון עצמי‬ ‫ואנשים ראו בכך דבר מושך.‬
‫- הילארי ארל‬ ‫ההיסטוריונית -‬
‫אני חושבת שהעולם ציפה שהאדם הזה‬
‫שהיה אחראי על...‬
‫אחראי על יחידת הרג ניידת יהיה משהו שונה.‬
‫הם ציפו שהוא יהיה מכוער,‬ ‫זקן, מטורף, פתולוגי, סדיסטי,‬
‫אולי טיפש, טיפוס חריג כלשהו.‬
‫אבל הוא היה אדם בעל כישרונות.‬ ‫השופט חיבב אותו.‬
‫השופט אמר, "אני מחבב‬ ‫את הבחור הזה. הוא נראה נחמד.‬
‫"אבל הוא הרג אנשים. אני לא מבין את זה."‬
‫אולנדורף מפתיע את בית המשפט בפתיחות שלו.‬
‫השופט מודה לו כמה פעמים‬
‫על ההצהרות שהוא כבר נתן לבעלות הברית‬
‫במהלך חקירה ב-1946.‬
‫באיזה אופן הם הועברו למקום ההוצאה להורג?‬
‫הם הוסעו לשם במשאיות.‬
‫תמיד כמה שרק ניתן‬ ‫להוציא להורג באופן מיידי.‬
‫זה היה רעיון שלך?‬
‫כן.‬
‫באילו תנוחות נורו הקורבנות?‬
‫עמידה או כריעה.‬
‫בדיוק כפי שהיה ב-13 ביולי, 1942,‬
‫גדוד 101 של משטרת המילואים של המבורג‬ ‫נמצא בדרכו להוצאה להורג הראשונה.‬
‫השוטרים לא מוכנים למה שמחכה להם.‬
‫הם בהחלט לא קיבלו הוראות‬ ‫כיצד לבצע טבח על ידי כיתת יורים.‬
‫בפעם הראשונה הכול מאולתר.‬
‫הם נלקחו ליער.‬
‫ואז השוטרים הובילו אותם‬ ‫לתוך היער בזה אחר זה,‬
‫חלקן נשים, חלקם ילדים.‬
‫אז במקום להפוך‬ ‫את ההוצאה להורג למשהו לא אישי,‬
‫ובמקום לשמור מרחק בין הרוצח לקורבן,‬
‫כאן יש לכם הזדהות אישית‬ ‫עם האדם אותו אתם עומדים להרוג,‬
‫ואתם הורגים את האדם הזה מטווח אפס.‬
‫כמה מהשוטרים דיווחו שהם מנהלים‬ ‫שיחות בזמן שהם הובילו אותם לתוך היער.‬
‫חלקם, למעשה, היו יהודים גרמנים‬ ‫שעזבו את גרמניה קודם לכן.‬
‫באחת מהמשפחות היה יהודי‬ ‫שהיה הבעלים של הקינו, בית הקולנוע בהמבורג,‬
‫לשם האיש הזה הלך כדי לצפות בסרטים.‬
‫והוא גילה שהוא עומד להרוג‬ ‫את בעל הקולנוע שבו הוא נהג לצפות בסרטים.‬
‫ומיותר לומר שהמחיר הפסיכולוגי‬ ‫שזה גבה היה גדול מאוד.‬
‫הקורבנות חששו לחייהם‬ ‫וידעו שהמוות נמצא במרחק רגעים ספורים.‬
‫השוטרים חוו משבר רגשי‬
‫כי הם ידעו שהם‬ ‫עומדים להרוג מישהו מטווח אפס.‬
‫אז, זו חוויה מבעיתה מאוד.‬
‫חלק מהחיילים התחילו להרגיש לא טוב,‬
‫כי הם היו מכוסים בחלקי מוח ודם.‬
‫הם מקיאים, הם מתייאשים,‬ ‫הם לא יכולים להמשיך.‬
‫הטבח נמשך שעות.‬
‫בסופו של דבר, 1,500 גברים,‬ ‫נשים וילדים יהודים שוכבים מתים ביער.‬
‫כשהם הלכו הביתה באותו לילה,‬ ‫הציעו להם משקאות חריפים, ורובם השתכרו,‬
‫אבל רובם לא היה מסוגל לאכול.‬
‫האוכל הוגש, אבל לרובם לא היה תיאבון לאכול.‬
‫לחלק מהם היו סיוטים באותו לילה.‬
‫אחד מהם אפילו ירה‬ ‫באקדח שלו בתקרה מתוך סיוט.‬
‫וכפי שאדם אחר אמר‬ ‫לאחד המפקדים שאינו קצין שלו,‬
‫"אם הייתי צריך‬ ‫לעשות את זה שוב, הייתי משתגע."‬
‫אז היו...‬
‫עבור חלק מהאנשים,‬ ‫זו הייתה חוויה מחרידה לחלוטין,‬
‫והם לא יכלו לדמיין שאי פעם יעשו זאת שוב.‬
‫המשטר יודע מה הוא מבקש מהאנשים.‬
‫כבר בקיץ 1941, מנהיג בכיר של האס-אס‬
‫מתייחס ל"תמיכה הפסיכולוגית‬ ‫לאלה המעורבים במעשה הזה."‬
‫"הרשמים של היום‬
‫"היו אמורים להימחק על ידי עריכת‬ ‫כינוסים של אחווה בערבים."‬
‫אוטו אולנדורף התמודד עם אותן בעיות‬ ‫גם עם אנשיו, שהשתתפו בטבח.‬
‫אוטו אולנדורף אמר,‬
‫"אנשיי סבלו יותר מהקורבנות."‬
‫כשמסתכלים על זה מנקודת המבט של היום,‬
‫זאת פרשנות מחודשת מגוחכת.‬
‫אלה הפושעים שמחפשים מנגנונים פסיכולוגיים‬
‫שהם יכולים להשתמש בהם‬ ‫כדי ללהק את עצמם כקורבנות‬
‫בגלל העובדה שהם היו צריכים‬ ‫לעשות דברים שגרמו להם לסבול.‬
‫הוא חש הזדהות עם אנשיו‬ ‫מפני שהיה עליהם לעשות משהו‬
‫שגרם להם לכאב.‬
‫חלק מחיילי האיינזצגרופן‬
‫לקחו תינוק והטיחו את ראשו על עץ.‬
‫כדי לחסוך תחמושת.‬
‫אולנדורף הסביר,‬ ‫"לא הרשיתי לאנשיי לעשות את זה.‬
‫"אם היו תינוקות, אמרתי להם‬ ‫שיורו לאם להצמיד את התינוק לחזה שלה,‬
‫"ואז לכוון לתינוק.‬
‫"כי אז הם הורגים את שניהם בירייה אחת,‬
‫"והם חוסכים תחמושת,‬ ‫והאמהות מפסיקות לבכות."‬
‫אז זו הייתה חמלה עבור אנשיו,‬ ‫לא עבור הקורבנות.‬
‫במשפט האיינזצגרופן,‬
‫בית המשפט רוצה לדעת מה הניע‬ ‫את אולנדורף לתת את הפקודות האלה להרוג.‬
‫הוא טוען שהוא פשוט היה נאמן לממשלה שלו.‬
‫פקודת החיסול‬
‫הגיעה מהפיהרר של הרייך.‬
‫אז, במובן הזה,‬ ‫זו מדיניות שנקבעה על ידי הפיהרר.‬
‫ברוח התעמולה הנאצית,‬
‫אולנדורף מאמין שהיהודים אחראים‬
‫לקומוניזם בברית המועצות,‬
‫ולכן הם אויבי הרייך הגרמני.‬
‫למה אולנדורף מאמין שתעמולה היא אמת?‬
‫אני לא חושבת שהוא האמין שזו תעמולה.‬
‫הוא גדל במשפחה לאומנית.‬
‫באוניברסיטה, היו לו פרופסורים שלימדו‬
‫על בעיות הבולשביזם,‬
‫הבעיות של הקומוניסטים, הבעיות של היהודים.‬
‫מאביסים אותך בזה שוב ושוב.‬
‫וזה מחזק את מערכת האמונות שכבר מצויה בך.‬
‫ואז ממשלה מגיעה לשלטון‬ ‫שאומרת, "כן, זה נכון".‬
‫הוא בהחלט האמין שהבולשביקים הם יהודים‬
‫ושצריך להרוג אותם.‬
‫ניצולה מאחד ממעשי הטבח‬ ‫מעידה לאחר המלחמה בבית המשפט.‬
‫הם העמידו אותנו בשורה‬ ‫על שפת הבור, צמודים זה לזה.‬
‫ואז הם התחילו לירות.‬
‫- דינה פרוניצ'בה‬ ‫בית הדין הצבאי בקייב 1946 -‬
‫עצמתי עיניים, קפצתי אגרופים,‬ ‫דרכתי את גופי וקפצתי.‬
‫הנפילה הרגישה כנצח.‬
‫לבסוף, נחתתי על גוויות.‬
‫לא נפגעתי מהירי.‬
‫לאחר זמן מה, הירי פסק.‬
‫שמעתי גרמנים יורדים אל תוך הבור...‬
‫כדי לחסל את אלו שעדיין נאנחו.‬
‫חלקם עדיין התעוותו והתכווצו‬ ‫בפרפורי גסיסתם.‬
‫הם השתמשו בפנסים‬ ‫לראות מי עדיין בחיים וירו בהם.‬
‫העמדתי פנים שאני מתה, מפחדת שיגלו אותי.‬
‫רוב האנשים בגדוד 101 של משטרת המילואים‬
‫לא היו נאצים מתוך אמונה.‬
‫עשרים שנה אחרי המלחמה,‬
‫הם מתארים לחוקרים‬ ‫איך הם חוו את רצח היהודים.‬
‫אני עדיין רואה את התמונה במוחי.‬
‫אני זוכר שחשבתי‬
‫שלא הייתה לנו מספיק אדמה‬ ‫כדי לכסות כל כך הרבה גופות.‬
‫כעסתי שהפכנו לחיות, לרוצחים.‬
‫לא ראינו ביהודים כבני אדם.‬
‫הטבח הראשון ביהודים ביוזפוב‬ ‫היה מטריד מאוד, טראומטי מאוד.‬
‫- בדק את חקירות השוטרים‬ ‫שנעשו לאחר המלחמה -‬
‫ואז הם מתרגלים לזה מהר מאוד.‬
‫המהירות שבה הם התרגלו למה שהם עושים,‬
‫המהירות שבה הם התרגלו להרוג‬ ‫כסוג של שגרה רגילה‬
‫הייתה עבורי אחת מההפתעות שעלו מהחקירה.‬
‫אפשר לראות שאת פעולות ההריגה הראשונות,‬
‫האנשים יכולים לתאר אותן בפרטי פרטים.‬
‫לאחר מכן, זה הופך להיות מטושטש לגמרי.‬ ‫הם אפילו לא זוכרים באיזו עיירה זה היה.‬
‫- גדוד 101 של משטרת המילואים -‬
‫התנהגות הפקודים מושפעת מאוד מהנהגת הגדוד.‬
‫במושכות ההנהגה אחז רב סרן וילהלם טראפ,‬
‫שפיקד על 500 אנשים.‬
‫הוא היה מפקד פופולרי ומכובד, והוא אמר,‬
‫"אם הייתה לי ברירה,‬ ‫לא הייתי נותן לך את הפקודה. אבל..."‬
‫הוא קרא להם לסולידריות,‬ ‫לתמוך בו במשימה הזאת,‬
‫שלא הגיעה ממנו,‬
‫וביקש מהם לא לנטוש אותו.‬
‫זה היה שילוב של כפייה ורצון חופשי.‬
‫אמרו להם שהם יכולים לסרב לעשות את זה,‬
‫אבל שהם יצטרכו לקבל את זה‬ ‫שחבריהם יאלצו לעשות זאת במקומם.‬
‫השילוב הזה של, "זה חייב להיעשות,‬
‫"גדוד המשטרה חייב לעשות את העבודה."‬
‫ו"אם אתה חלש, אתה יכול לסרב,‬ ‫אבל זה על חשבון החברים שלך."‬
‫השילוב הזה יוצר לחץ‬
‫מה שהוביל לכך שרובם לקחו חלק בירי.‬
‫- לומאזי, פולין, 17 באוגוסט, 1942 -‬
‫- רצח של 1,700 יהודים‬ ‫על ידי גדוד 101 של משטרת המילואים -‬
‫רק שוטרים מעטים‬ ‫מסרבים לבצע את הפקודה להרוג.‬
‫לא! כבר קיווינו שזה נגמר.‬
‫עוד תפוחי אדמה?‬
‫באופן אובייקטיבי,‬
‫שום דבר רע לא קרה למתנגדים.‬
‫הם קיבלו עבודה של ניקוי בתי שימוש וכדומה.‬
‫קראו להם בשמות.‬ ‫ממזר, עכברוש מלוכלך, רכרוכי ועוד.‬
‫האנשים האלה לא ביקרו בבתיהם,‬
‫הם לא חזרו למשפחות שלהם בסוף היום.‬
‫במקום זאת, הם היו למשך זמן‬ ‫בלתי ידוע חלק מקבוצת גברים,‬
‫תמיד עם אותם אנשים, שיכולים להתעלל בהם,‬
‫להעליב אותם ולהדיר אותם.‬
‫אתם צריכים להיות בטוחים בעצמכם מאוד‬ ‫כדי שתוכלו לסבול את זה.‬
‫אולי זה רק עונש חברתי ולא גופני,‬
‫אבל עבור בני אדם, עונש חברתי‬ ‫הוא אחד הדברים הקשים מנשוא.‬
‫על מה הם חושבים, מה מניע אותם?‬ ‫אני לא חושב שהם אובססיביים כלפי יהודים.‬
‫יש להם יותר מוטיבציה לגבי...‬
‫מה שהם חושבים שאנשים אחרים חושבים עליהם‬
‫מאשר על מה שהם חושבים על יהודים.‬
‫אני חושב שהם מאוד אובססיביים לגבי עצמם,‬
‫על איך הם יעברו את זה.‬
‫קפטן וולפגנג הופמן‬ ‫מאמין שהוא יכול לעמוד בלחץ,‬
‫אבל יש לו בעיה.‬
‫לאחד הקפטנים יש מחלה פסיכוסומטית.‬
‫הוא נהיה חולה בכל פעם‬ ‫שהגדוד שלו אמור לבצע פעולת הרג.‬
‫כך שהוא נמצא במיטה עם התכווצויות‬ ‫קיבה נוראות ולא יכול לצאת ממנה.‬
‫והוא צריך שפעולת ההרג תנוהל על ידי פקודו.‬
‫הוא רצה להיות רוצח, אבל הגוף שלו קרס.‬
‫והגברים, כמובן, חשבו שזה פחדני מאוד.‬
‫הוא היה נבוך עד כדי ייאוש.‬
‫המצב אצל קפטן יוליוס וולהאוף שונה מאוד.‬
‫הוא שאפתן, רוצה לפתח קריירה‬ ‫ולהצטיין בעבודתו.‬
‫והוא מאוהב.‬
‫וולהאוף התחתן בהמבורג ביוני,‬ ‫זמן קצר לפני הטבח הראשון.‬
‫כקצין, הוא רשאי לקחת‬ ‫את אשתו לפולין, לאזור המבצעים.‬
‫הוא רוצה לפצות על שהחמיץ את ירח הדבש שלו.‬
‫וולהאוף מביא את כלתו ההרה לטיהור הגטו.‬
‫טיהור הגטו הנורא ביותר במבצע כולו‬ ‫שהוזכר כמעט בכל העדויות של האנשים,‬
‫היה כאשר 11,000 יהודים פונו ממיינדזיז'ץ,‬
‫ירו ב-1,000 מהם רק במהלך טיהור הגטו,‬
‫הרחובות היו מכוסים בגופות,‬
‫והעלו את ה-10,000 האחרים ברכבת לטרבלינקה.‬
‫הרכבת הייתה מלאה עד אפס מקום, כך שעליהם‬ ‫לדחוס את האנשים בכוח ולמסמר את הדלתות,‬
‫או שהם ייפרצו לרווחה.‬
‫והיא עומדת בכיכר וצופה בזה, עדה לכל זה.‬
‫זה מראה, במובן מסוים,‬ ‫איך וולהאוף התגאה במה שהוא עשה,‬
‫הוא רצה להתרברב בזה בפני כלתו.‬
‫הוא כלל לא התבייש או היה נבוך.‬
‫גטאות מתחילים לצוץ בכל רחבי המזרח.‬
‫אנשים מוחזקים כלואים בגטאות‬ ‫לפני שהם נרצחים.‬
‫הקורבנות הוסרטו וצולמו על ידי מייסריהם.‬
‫שוטרים שומרים על האנשים והורגים אותם.‬
‫אבל רק כל עוד הנציונל-סוציאליסטים‬ ‫נמצאים בשלטון.‬
‫לא לפני או אחרי התקופה הזאת,‬
‫היה שוטר שהחליט להרוג יהודים בהמוניהם.‬
‫אני לא מאמינה שאנשים נולדים כדי להרוג.‬
‫אבל אני כן חושבת‬ ‫שנוכל להפוך לרוצחים, בנסיבות הנכונות.‬
‫עלינו לחשוב מהי מערכת היחסים‬ ‫בין היחיד למדינה.‬
‫אם המדינה היא מדינה שאומרת,‬
‫"זו הקבוצה שאנחנו שונאים,‬
‫"ואני רוצה שאתם, או אנחנו רוצים‬ ‫שתוודאו שהקבוצה הזאת תטופל,"‬
‫זו מערכת יחסים חשובה מאוד.‬
‫אנשים אלה, גם אם הם שותפים‬ ‫לאידאולוגיה של המדינה‬
‫שעבורה הם כלי משחק או אמצעים,‬
‫כשהמדינה כבר לא מחזיקה בשלטון,‬
‫כשממשלות מתחלפות,‬
‫הם כבר לא פועלים,‬ ‫או אין להם יותר סיבה להתקיים‬
‫כדי להשתתף באלימות המדינה.‬
‫וזו אחת הסיבות, לדעתי,‬ ‫שהבנת אלה שביצעו את הפשעים‬
‫היא חיונית בשבילנו‬ ‫כדי שנוכל לחשוב באופן ביקורתי‬
‫על מערכת היחסים שלנו עם המדינה‬ ‫ומה שהיא אומרת לנו לעשות.‬
‫הרייך הגרמני לפני המלחמה.‬
‫ב-1933, הנאצים עלו לשלטון‬
‫ושינו את החוקים כך שיתאימו לרעיונותיהם.‬
‫השנאה האכזרית ליהודים‬ ‫הופכת להיות תורת המדינה,‬
‫ומייד הם מתחילים לגרש‬ ‫את כל היהודים מהחברה הגרמנית.‬
‫כ-2,000 חוקים אנטי-יהודיים אושרו.‬
‫קבוצה של אנשים מודרת באופן שיטתי,‬ ‫סובלת מאות קלון ומושפלת.‬
‫הצעד הראשון לקראת רצח המוני‬
‫זו הבחנה מוחלטת בין "אנחנו" לבין "הם".‬
‫כולם שמו לב שאנשים מאבדים את עבודתם,‬
‫נאלצים לעזוב את בתיהם,‬
‫חפציהם נמכרים במכירות פומביות,‬ ‫עסקים עוברים "אריזציה".‬
‫כל זה היה תהליך ציבורי.‬
‫זה לא היה סוד.‬
‫והתהליך הזה מחזק את הפילוג.‬
‫אלו "הם", בזמן ש"אנחנו" האחרים.‬
‫אם בתיאוריה אגדיר מישהו כשונה‬
‫וגם מעשית אתייחס אליהם בצורה שונה,‬
‫הנכונות להשתמש באלימות כלפי האדם הזה‬
‫תגדל באופן טבעי.‬
‫האלימות הפיזית מסלימה בזמן המלחמה.‬
‫תחת הכיבוש הגרמני, פוגרומים מתרחשים במזרח.‬
‫יהודים מותקפים על ידי אזרחים.‬
‫תמונות מלמברג בקיץ 1941.‬
‫הכובשים מעודדים את אותן התפרצויות אלימות.‬
‫אלה ששרדו נהרגו אחר כך על ידי הגרמנים.‬
‫אחד ממבצעי הפשעים שנכח בלמברג‬ ‫מעיד בבית המשפט אחרי המלחמה.‬
‫- האנס אייסמן‬ ‫בית הדין הצבאי בקייב 1946 -‬
‫המפקד שלנו סיפר לקבוצה שלנו‬ ‫שמנתה 12 גברים על המשימות העתידיות שלנו.‬
‫היינו צריכים לרכז‬ ‫את כל האוכלוסייה היהודית ולירות בהם.‬
‫השיירה עצרה כ-70 עד 90 מטרים מהבור.‬
‫הגרופנפיהרר חילק את אנשיו באופן הבא...‬
‫...שישה אנשים לאבטחה, שישה אנשים לירי.‬
‫המשימה שלי הייתה ירי.‬
‫אישית, המשימה שלי הייתה ירי.‬
‫כך ביצענו את הירי...‬
‫...קבוצות של 45-50 איש הובאו אל שפת הבור.‬
‫...הם הובאו קרוב אל הבור.‬
‫הם היו צריכים לעמוד עם הפנים אלינו...‬
‫...וכך הם נורו.‬
‫הם ראו בזה מטלה, משימה, עבודה,‬
‫משהו שהם היו צריכים לעשות.‬
‫אז במובן הזה, זה הפך לשגרתי.‬
‫אבל אני חושב שהם עדיין‬ ‫תמיד היו מודעים לקושי של זה.‬
‫הם תמיד היו מודעים‬ ‫שהם קיבלו את העבודה המלוכלכת.‬
‫הם התבקשו לעשות משהו שהיה קשה מאוד,‬
‫וזה היה המזל הרע שלהם שהם שובצו לגדוד הזה‬
‫ונשלחו לעשות את זה.‬
‫כל אחד ממבצעי הפשעים פיתח דרך משלו‬
‫כדי להצדיק את מה שהם עשו.‬
‫"מישהו צריך לעשות את העבודה המלוכלכת."‬
‫או אולי, "יש לנו חובה היסטורית למלא."‬
‫גורם נוסף היה אולי,‬ ‫"אני טוב בזה יותר מאנשים אחרים."‬
‫לכולם היו הצדקות‬
‫שאפשרו להם למצוא משמעות ברציחות.‬
‫בסופו של דבר, זה מראה שהרצח ההמוני‬
‫מבוצע על ידי אנשים‬ ‫שלא מבצעים פקודות כמו מכונה,‬
‫אלא כאלה שחושבים ומבינים מה הם עושים.‬
‫- לובני, אוקראינה, 16 באוקטובר, 1941 -‬
‫- יהודים לפני הוצאתם להורג -‬
‫ניסיתי, והצלחתי, לירות רק בילדים.‬
‫הגבר שלצידי ירה באימא‬ ‫ואני הייתי יורה בילד שלה.‬
‫אמרתי לעצמי שהילד, אחרי הכול,‬
‫לא יוכל לחיות בלי אימא שלו.‬
‫הוא מתרגם את המעשה המזעזע שלו‬
‫למשהו טוב מבחינה מוסרית במובן של "גאולה".‬
‫זה המפתח להבנה למה הם עשו זאת.‬
‫זה לא ציות בעיניים עצומות.‬
‫במקום זאת, הם מפרשים‬ ‫את הפקודות בצורה שמקובלת עליהם‬
‫ומאפשרת להם לראות את עצמם‬ ‫כצדקנים מבחינה מוסרית.‬
‫למה ירו גם בילדים?‬
‫אולנדורף מתבקש להסביר.‬
‫השאלה הזו חיונית‬ ‫להליך נגד מנהיגי האיינזצגרופן.‬
‫שאלתי את השאלה הזאת.‬
‫הוא אמר, "כי אם הם יגדלו,‬
‫"והם ידעו מה עשינו להורים שלהם,‬
‫"הם יהיו אויבי גרמניה.‬
‫"והייתי מעוניין בהגנה ארוכת טווח‬ ‫של המולדת שלי.‬
‫"ולכן זה הכרחי גם להרוג את הילדים."‬
‫אוטו אולנדורף, בעצמו אב לחמישה ילדים,‬
‫לא מראה שמץ של חרטה.‬
‫מה עם רב סרן וילהלם טראפ?‬
‫האם הוא מבין את מעשי העוולה שביצע?‬
‫הוא יודע שמה שהוא עושה זה נורא.‬
‫הוא אפילו אמר לנהג שלו בשלב מסוים,‬
‫"חס וחלילה שגרמניה תפסיד במלחמה הזאת,‬ ‫כי אם מה שאנחנו עושים כאן בפולין‬
‫"אי פעם יובא לדין,‬ ‫שאלוהים ירחם עלינו, הגרמנים."‬
‫רק לאחר מכן עלה בדעתי שזה לא בסדר.‬
‫התחלתי להתחבט עם עצמי,‬
‫הרעיונות הברורים שהיו פעם נעלמו.‬
‫תפסיק להתווכח!‬
‫ההרג המתמיד הפך את האנשים למנותקים רגשית.‬
‫תפסיק!‬ ‫-הוא התחיל עם זה!‬
‫אלוהים אדירים!‬
‫מה אתה רוצה?‬ ‫-אני רוצה ללכת הביתה!‬
‫מבחינתי, במובן מסוים,‬ ‫אחת מהמסקנות הכי מחרידות‬
‫שהתגלו, זה שעם הזמן‬ ‫הגדוד התחלק לשלוש קבוצות.‬
‫- מחבר: "אנשים מן השורה.‬ ‫גדוד 101 של משטרת המילואים" -‬
‫קבוצה אחת הייתה קבוצה של אנשים‬ ‫שלמדו ליהנות מלהרוג בני אדם אחרים.‬
‫והם חזרו ממבצעי ההרג האלה‬
‫ואכלו ארוחת צהריים גדולה‬ ‫והתבדחו על מה שהם עשו.‬
‫אדם אחד שמתענג במיוחד‬ ‫מההריגה הוא הרטוויג גנאדה.‬
‫הוא הופך לרוצח אכזרי וסדיסטי‬ ‫שנהנה מלענות את הקורבנות לפני הירי.‬
‫יהודים נאלצים לזחול עירומים‬ ‫לאורך הדרך אל הבור,‬
‫בזמן שגנאדה מורה לאנשיו‬ ‫להכות את הקורבנות באלות.‬
‫אז הנה מישהו שהשתנה פשוטו כמשמעו‬
‫על ידי מה שהם עשו ומה שהם ראו,‬
‫ומתדרדר להיות אדם מזוויע‬
‫בפרק זמן קצר למדי.‬
‫והייתה קבוצת אמצע. הם היו די פסיביים.‬
‫כשהם התבקשו להשתתף במבצע,‬
‫הם עשו מה שאמרו להם,‬
‫אבל הם מעולם לא לקחו יוזמה‬
‫או לצאת מזה או לעשות יותר.‬
‫הקבוצה השלישית היא המתנגדים.‬
‫כמו סגן היינץ בומן,‬
‫שדאג שיעבירו אותו בחזרה להמבורג‬
‫אחרי כמה שבועות.‬
‫אבל זה לא הפך אותו לגיבור.‬
‫הם תמיד מצאו דרכים‬
‫לשמור על מכונת ההרג פועלת.‬
‫מישהו היה אומר שהם עסוקים‬ ‫או שהם הרגישו חלשים מדי באותו יום.‬
‫אבל זה לא היה מעשה של התנגדות,‬
‫זה היה רק ניסיון לחלץ את היחיד‬
‫מבלי לפקפק בלגיטימיות‬ ‫של גדוד המשטרה בכללותו.‬
‫אנשי גדוד משטרת המילואים‬
‫מעורבים בירי של 38,000 יהודים.‬
‫והם שולחים עוד 45,000 למחנות השמדה.‬
‫העניין המרכזי והמבעית‬
‫במקרה של גדוד 101 של משטרת המילואים‬
‫זה שאתם לא צריכים לפעול מתוך שכנוע‬
‫להיות מונעים על ידי אידאולוגיה,‬
‫כדי לבצע הרג המוני.‬
‫יש יותר מ-130 גדודי משטרה‬ ‫במלחמת העולם השנייה.‬
‫מבין כל היחידות האלה, לגדוד המבורג‬ ‫יש את שיעור הרציחות הרביעי בגובהו.‬
‫במובן מסוים, גדוד 101‬ ‫של משטרת המילואים, אינו טיפוסי.‬
‫וזה הופך את זה לאפילו יותר מפחיד.‬
‫אנחנו רואים איך גדוד בלי שום הכנה,‬
‫בלי סלקציה, בלי שטיפת מוח, בלי נאציפיקציה,‬
‫יכול בכל זאת להפוך‬ ‫לאחת מיחידות ההרג הפוריות ביותר‬
‫במשטרת הסדר הגרמנית.‬
‫נירנברג, 10 באפריל, 1948.‬ ‫יום מתן פסק הדין.‬
‫מוות בתלייה.‬
‫ואז הם מורידים את הידיים,‬ ‫מניחים את זה, מהנהנים לשופט, זזים אחורה.‬
‫ובום, למעלית.‬
‫והם יורדים לגיהינום.‬
‫הלכתי לאגף הנידונים למוות,‬ ‫שנמצא ממש מתחת לבית המשפט,‬
‫כדי לדבר איתו.‬
‫מעולם לא דיברתי עם אף נאשם,‬ ‫אף מילה אחת, מחוץ לאולם בית המשפט.‬
‫למרות שקיוויתי שהוא יגיד לי...‬
‫כשירדתי לראות אותו,‬ ‫וידעתי בביטחון שהוא יתלה,‬
‫"אפשר לעשות משהו בשבילך?"‬
‫חשבתי שהוא יגיד, "תגיד לילדים שלי‬ ‫שאני אוהב אותם, תגיד לאשתי שאני מצטער."‬
‫אף לא מילה אחת של צער או חרטה.‬
‫הוא אמר שבנסיבות דומות‬ ‫אם הוא היה חייב, הוא היה יורה באחותו.‬
‫- אולנדורף -‬
‫אמרתי, "שלום, מר אולנדורף,"‬ ‫וטרקתי עליו את הדלת.‬
‫- אולנדורף אוטו‬ ‫מוצא להורג, שביעי ביוני, 1951 -‬
‫התראיינתי ל-CNN, והם שאלו,‬
‫"איך זה הרגיש לדבר עם המפלצות האלה?"‬
‫ואמרתי, "הם לא היו מפלצות."‬ ‫הם אמרו, "מה זאת אומרת?‬
‫"הם הרגו אלפי ילדים.‬ ‫אתה לא קורא לזה מפלצת?"‬
‫אמרתי, "האם האיש שהפיל את הפצצה,‬ ‫הפצצה האטומית על הירושימה,‬
‫"גם הוא היה מפלצת?"‬
‫זה היה הנשיא טרומן.‬
‫אף פעם לא קיבלתי תשובה לשאלה הזאת.‬
‫אז אין לי ספק שאולנדורף היה פטריוטי גרמני,‬
‫והוא ביצע את מה שחשב שהוא לטובת מדינתו.‬
‫אבל זה לא טיעון שצריך לאפשר‬ ‫לבן אדם רגיל לטעון ולצאת לחופשי.‬
‫אחרי המלחמה, הגרמנים רוצים לשכוח.‬
‫וכך גם המשטרה.‬
‫שישים אלף שוטרים היו מעורבים‬ ‫בירי המוני במהלך המלחמה.‬
‫רבים נשארים באכיפת החוק אחרי 1945.‬
‫רק בסוף שנות ה-50 מתברר‬
‫באיזו מידה גרמנים‬ ‫מן השורה היו מעורבים בשואה.‬
‫מערכת המשפט חוקרת יותר מ-172,000 איש,‬
‫כולל חברים באס-אס, בגסטאפו ובמשטרה.‬
‫פחות מ-500 מהם הורשעו במעורבותם ברצח העם.‬
‫התביעה הייתה אסון.‬
‫נאסף הרבה חומר ומסמכים,‬
‫היו ראיות טובות מאוד,‬
‫אבל לא היה רצון להעניש‬ ‫את אלה שהיו מעורבים בפשעים.‬
‫גם גדוד המבורג מובא לחקירה.‬
‫נחקרו 210 חברים לשעבר בגדוד.‬
‫ארבעה עשר מהם מואשמים ב-1967.‬
‫המשפט מצליח לחשוף פרטים‬
‫על התהליכים ודפוסי ההתנהגות בגדוד.‬
‫גם יוליוס וולהאוף מועמד לדין.‬
‫האיש שהביא את אשתו לפולין.‬
‫רבים מהאנשים האלה‬ ‫רואים את עצמם כקורבן כפול.‬
‫הם הקורבן שנבחר למלא‬ ‫את העבודה המלוכלכת ביותר של הרייך השלישי.‬
‫ואז הם קורבן שלאחר מעשה‬ ‫של מוסר חדש או חוק חדש‬
‫שהוכנס אחרי המלחמה,‬
‫שהם מחשיבים כבלתי הוגן לחלוטין‬ ‫להחיל אותו עליהם‬
‫שכן זה לא היה "לא חוקי" כשהם עשו את זה.‬
‫זה מה שהממשלה הורתה לעשות.‬
‫הם אכולים ברחמים עצמיים, לא באשמה.‬
‫"מסכן שכמוני". לא הקורבן. "מסכן שכמוני.‬ ‫תראו מה התבקשתי והייתי חייב לעשות".‬
‫רק שני נאשמים צריכים לרצות עונש מאסר.‬
‫אחד הנאשמים הוא יוליוס וולהאוף‬‫.‬
‫כ-83,000 איש נרצחו,‬ ‫ואף אחד מהם לא מרגיש אחראי.‬
‫הם היו המריונטות שפעלו בשטח.‬
‫אבל לכל שוטר היה חופש בחירה,‬
‫אבל לא בצורה משמעותית.‬
‫אלו שלא רצחו מתוך שכנוע, הסתגלו לעשות זאת.‬
‫אני חושב שלצערי, מה שזה מראה לנו זה‬
‫שכל סוגי האנשים יכולים להפוך‬ ‫לרוצחים בנסיבות מסוימות.‬
‫שמשטרים שרוצים לבצע רצח עם או רצח המוני‬
‫לעולם לא ייכשלו בכך‬ ‫בגלל מחסור באנשים שילחצו על ההדק.‬
‫רצח עם התרחש מספר פעמים מאז השואה.‬
‫היו מעשי טבח ורציחות המוניות.‬
‫יש הקשרים אחרים‬
‫שבהם נמצא את המנגנונים האלה‬
‫שמובילים אנשים להרוג אחרים‬
‫ללא מניע אישי או פסיכולוגי.‬
‫בכל מקום שאנשים יכולים להגיד לעצמם,‬ ‫"אני שן בגלגל השיניים, אני לא אחראי",‬
‫עם הגישה הזאת, כמעט הכול אפשרי.‬
‫השואה הייתה פשע ייחודי בתכנון ובביצוע.‬
‫ובכל זאת, עד עצם היום הזה,‬
‫אנשים ממשיכים להירצח‬ ‫כי הם שייכים לקבוצה אחרת.‬
‫- סרברניצה, בוסניה, 1995‬ ‫יותר מ-8,000 אנשים נרצחו -‬
‫- רואנדה, 1994,‬ ‫יותר מ-800,000 אזרחים נרצחו -‬
‫- מי ליי, וייטנאם 1968,‬ ‫נרצחו 504 אזרחים -‬
‫- מתוכם 173 ילדים (56 תינוקות) -‬
‫אנחנו אוהבים לחשוב‬ ‫שאנחנו שולטים בגורל שלנו.‬
‫אבל אני חושב שלמעשה,‬
‫אנחנו מעוצבים יותר על ידי דברים‬ ‫שיש לנו מעט מאוד שליטה עליהם.‬
‫הדרך שבה נשיג שליטה גדולה יותר‬ ‫היא פשוט בכך שנהיה מודעים להם יותר.‬
‫אחת הנקודות בכתיבת ספר‬ ‫כמו "אנשים מן השורה"‬
‫היא כדי שאנשים יהיו מודעים יותר‬ ‫לפגיעות שלנו, לגמישות שלנו,‬
‫כדי שכאשר נתמודד עם נסיבות כאלה,‬
‫אנחנו לא נופתע, שיש לנו יכולת‬
‫לקבל החלטה מודעת יותר ממה שהיינו מקבלים.‬
‫האם אדם רגיל הוא מפלצת?‬
‫אני חושבת שכל האנשים מסוגלים לעשות דברים‬
‫שהם לא מדמיינים שהם מסוגלים לעשות.‬
‫אני חושבת שאנחנו רוצים להחריג מבצעי פשעים,‬
‫אנשים כמו אולנדורף,‬
‫כי אנחנו לא רוצים להסתכל במראה‬ ‫ולראות את עצמנו משתקפים ממנה בחזרה.‬
‫הם לבשו חליפות, הם היו משכילים,‬ ‫הם למדו באוניברסיטה,‬
‫הם דיברו מספר שפות.‬
‫ואני חושבת שאנחנו רוצים להאמין‬ ‫שלעולם לא נעשה מה שהאנשים האלה עשו.‬
‫אתם לא חייבים להיות אידאולוגיים.‬
‫אתם לא חייבים להיות מלאים בשנאה.‬
‫אתם לא חייבים להיות שום דבר,‬ ‫ואתם עדיין מסוגלים להרוג.‬
‫אז השאלה היא, "האם אנשים רגילים‬ ‫או אנשים מן השורה הם מפלצות?"‬
‫אני חושבת שלכולנו יש את הפוטנציאל לכך.‬
‫החוויה בנירנברג עיצבה אותו לנצח.‬
‫במשך כל חייו, בנג'מין פרנץ פעל כדי להבטיח‬
‫שפשעים נגד האנושות לא יחזרו על עצמם.‬
‫כמו כן, ביוזמתו נוסד‬ ‫בית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג,‬
‫שם עדיין מעמידים כיום לדין פשעי מלחמה.‬
‫כולנו תושבי כוכב לכת קטן אחד.‬
‫הרעיון הוא שכאשר אנחנו מכירים‬
‫לא בכך שיש לנו דתות שונות,‬ ‫מדינות שונות, צבעים שונים,‬
‫אלא שכל בני האדם מאכלסים כוכב לכת קטן אחד.‬
‫אם נלך באותה הדרך, נצליח.‬
‫אם לא נעשה זאת, נפסיק להתקיים.‬
‫אני עשיתי את שלי. אני בן מאה.‬
‫אני לא יודע עוד כמה זמן אוכל להמשיך.‬
‫אבל כל עוד אוכל, אעשה זאת.‬
‫עכשיו אני משאיר זאת לצעירים לשאת את הלפיד.‬
‫קדימה, שימו לב. בשביל הבית.‬
‫כן, קצת חיבוקים.‬
‫טוב.‬
‫תרגום כתוביות: רון סגל ארכא‬