Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Saksalaisia poliiseja miehitetyssä Itä-Saksassa 1942.
He tulivat valvomaan Saksan valtaa miehitetyillä alueilla.
He suorittavat käskynsä tunnollisesti.
Heillä on erityistehtävä.
Ampua sadoittain ja tuhansittain juutalaisia.
Lähietäisyydeltä.
Historioitsijat ja muut asiantuntijat ovat tutkineet laajasti -
miehiä, jotka vetivät liipaisimesta.
He haluavat tietää, miten sellainen massamurha saattoi tapahtua.
He tekivät hämmästyttävän löydöksen.
Miesten ei tarvinnut tappaa.
Heidän ei tarvinnut noudattaa käskyä.
Jos oli rohkeutta sanoa "en pysty ampumaan",
saattoi saada pelkurin leiman, saattoi saada maininnan tietoihinsa,
mutta ei mitään vakavaa rangaistusta.
20 vuotta sodan jälkeen oikeus käsitteli erään poliisiyksikön tekemiä murhia.
Mikä heidän motivaationsa oli?
Miksi he ampuivat?
He eivät olleet ideologisia, innokkaita teloittajia.
Eivät koulutettuja tappajia.
He olivat siviilejä, kuten taksikuskeja tai putkimiehiä.
He olivat joka suhteessa täysin tavallisia miehiä.
AIVAN TAVALLISIA RIVIMIEHIÄ
Hampuri kesällä 1942, kolme vuotta sodan alusta.
Valtio värväsi miehiä erityistehtävään.
Vuoteen 1942 mennessä miesvoima oli jo todella vähissä -
armeijan Venäjällä menettämien joukkojen...
HISTORIOITSIJA
...ja kasvavan Saksan valtakunnan miehittämisen vaatimusten takia.
He halusivat aivan kenet tahansa täyttääkseen miehistövajetta.
Vanhempia perheellisiä miehiä, jotka eivät enää sovi Wehrmachtiin,
tulee myös värvätyksi.
Moni ei ole natsien puolella eikä vihamielinen juutalaisia kohtaan.
He tulivat historiallisesti sosiaalidemokraattisista taustoista.
Heitä oli leipureista ja käsityöläisistä -
puuseppiin ja kaupan alan ihmisiin.
Poliisin yksikkö oikeastaan edusti Hampurin tavanomaista työväkeä.
SOSIOLOGI
Heidät värvättiin poliisin reserviupseereiksi.
Heidän koulutuksensa ei kuitenkaan riittänyt valmistamaan heitä tulevaan.
21. kesäkuuta 1942 he hyvästelevät perheensä ja lähtevät kotoa.
Heille annettiin epämääräinen kuvaus tehtävästä,
joka koostui miehitettyjen alueiden turvaamisesta.
Heidät vietiin Puolaan.
25. kesäkuuta poliisin reservipataljoona 101 saapuu -
Lublinin alueelle maan eteläosassa.
Tiedämme, että valmistelua ei ollut.
He eivät tienneet joutuvansa tekemään näin.
Upseerit eivät tienneet.
Majuri Trapp sai tietää tehtävästä vasta päivää aiemmin.
On 13. heinäkuuta 1942,
ja pataljoonaa on käsketty ilmoittautumaan aikaisin.
Käskyn antanut majuri Trapp oli vanhempi mies,
joka oli suosittu joukkojensa keskuudessa,
koska hän ei ollut tyypillinen autoritäärinen komentaja.
Häntä sanottiin "Papa" Trappiksi. Se kertoo jotain heidän suhteestaan.
Majuri Trapp seisoi pataljoonan edessä ja sanoi:
"Minulla on tänään teille kamala käsky."
Hänen äänensä käheni ja hänen poskilleen valui kyyneleitä.
Hänellä oli vaikeuksia hallita itseään fyysisesti.
Hänelle oli hyvin kamala ja vaikea tehtävä -
selittää miehilleen, mitä hän aikoi käskeä heidän tehdä.
Heidän täytyi ampua 1 500 juutalaista miestä, naista ja lasta.
Silloin hän teki heille tarjouksen.
"Jos joku ei halua sitä tehdä,
voitte astua esiin, eikä teidän ole pakko osallistua."
Kun ihmistä kehotetaan astumaan esiin, jos tämä ei halua osallistua,
se vaatii aktiivisen teon.
Kun meillä on vastassamme päätös,
emmekä tiedä, mikä olisi oikein, yleensä emme tee mitään.
Yksi mies astui esiin.
Komppanian kapteeni,
jota hävetti, että yksi hänen miehistään olisi ensimmäinen pelkuri,
alkoi huutaa hänelle.
Trapp hiljensi hänet ja otti sotilaan suojiinsa.
Noin tusina ihmistä seurasi esimerkkiä.
Huomio! Poistukaa!
Historiallisesta näkökulmasta tämä on hyvin kiintoisa tilanne,
sillä käskyt on dokumentoitu,
ja on selvää, ettei miesten ollut pakko tappaa.
Sodanjälkeinen narratiivi oli, että oli pakko osallistua,
muuten joutui itse ammutuksi.
Tässä näemme selvästi, että näin ei ollut. He saivat päättää.
Sama ilmeisesti koski kaikkia tappoyksiköitä.
Tähän päivään saakka ei ole löytynyt yhtään tapausta,
jossa oma henki olisi ollut vaarassa, jos kieltäytyi ampumasta aseettomia siviilejä.
Kaikki alkoi syyskuussa 1939. Saksan Wehrmacht valloittaa Puolan.
Maa päihitetään muutamassa viikossa.
Miljoonat puolalaiset joutuvat saksalaisten käsiin ja valvontaan.
Tähän valtio tarvitsee turvallisuusjoukkoja.
Saksan Reichissa kymmenet tuhannet miehet värväytyvät -
poliiseiksi miehitetyille alueille.
He haluavat välttää varusmiespalvelun etulinjassa.
Hakijoita oli niin paljon, että vallanpitäjät voivat olla valikoivia.
160 000 miestä haki vapaaehtoisiksi poliisivoimiin,
ja vain 26 000–30 000 voitiin ottaa.
HISTORIOITSIJA
Heitä koulutettiin puoli vuotta,
ja mikä tärkeintä, he saivat ideologisen koulutuksen,
josta selvisi melko tarkkaan, mitä heiltä odotettaisiin.
Heille kerrottiin, että herrarotuna heidän piti katsoa,
että natsipolitiikka vakiinnutettiin ja toteutettiin miehitetyillä alueilla.
Koulutuksen jälkeen heille selviää, mitä tämä todellisesti tarkoittaa.
Heidän työnsä on auttaa brutaalien natsitoimenpiteiden toteuttamisessa.
Siksi tehtäviin valittiin miehiä, jotka olivat natseille sympaattisia.
Poliisipataljooniksi ryhmiteltyinä heidät lähetettiin Puolaan.
Siellä he sortivat, vainosivat ja murhasivat siviilejä,
etenkin juutalaisia.
Jo vuoden 1939 lokakuussa -
yksiköt alkoivat ampua siviilejä.
Puolalaisia vastarintaliiketaistelijoita, pappeja, älymystöä, juutalaisia...
He ajoivat ihmisiä ulos kodeistaan ja maastaan.
Kaiken kaikkiaan voisi sanoa,
että nämä yksiköt toteuttivat natsien tuhoamispolitiikan.
Kaksi vuotta myöhemmin: hyökkäys Neuvostoliittoon.
Valloitus- ja tuhoamissota.
Saksan suunnitelmien mukaan -
30 miljoonan venäläisen pitäisi kuolla elintilan vapauttamiseksi.
Poliiseista ja SS-joukoista koostuvat liikkuvat tappoyksiköt -
nimeltä "Einsatzgruppen" tukevat joukkoja taisteluissa.
27. kesäkuuta 1941 poliisipataljoona 309 saapuu Białystokiin.
Ideologisesti ohjelmoidut miehet lukitsevat 800 juutalaista synagogaan -
ja polttavat sen.
Sitten he tappoivat vielä lisää.
Seuraavana päivänä poliisit saavat tunnustuksen kaupungin "turvaamisesta".
Yhteensä 18 000 miestä eteni etulinjan takana kyliin ja kaupunkeihin,
joissa nämä nuoret ja indoktrinoidut asemiehet -
ampuivat juutalaiset miehet, naiset ja lapset kuoliaaksi.
Silloin alkoi holokausti, juutalaisten järjestelmällinen massamurha.
Tapot traumatisoivat monet ampujista, minkä vuoksi vuoden 1941 loppupuolella -
aletaan pystyttää Auschwitzin kaltaisia tuhoamisleirejä.
NATSIEN MIEHITTÄMÄ PUOLA
Massamurhat piti tehdä tehokkaammaksi ja tekijöilleen helpommiksi.
Jos yritämme selvittää holokaustin uhrien osuuksia -
kuolintapojen perusteella luokiteltuna, uskon parhaaksi arvioksi,
että noin puolet, lähes kolme miljoonaa, kuoli tuhoamisleireillä kaasukammioissa.
Lähes miljoona kuoli vankeuden olosuhteiden vuoksi.
Nälkään tai epidemioihin, getoissa ja kuolinmarsseilla sodan lopussa.
Yli kaksi miljoonaa siis kuoli ammuttuna -
näissä massateloituksissa.
Yli kaksi miljoonaa murhattu kasvokkain tappajansa kanssa.
Tämä huonosti tunnettu fakta on "unohdettu holokausti".
Liepaja, kesä 1941,
Einsatzgruppe A:n toimialueella.
Tämä on ainoa löydetty filmi, jossa näkyy juutalaisten ampumista itärintamalla.
Kuvaaminen on virallisesti kielletty, sillä tappojen pitäisi pysyä salassa.
He tekivät kaksi virhettä. Ensinnäkin he pitivät kaikesta kirjaa.
YHDYSVALTALAINEN JURISTI
Kirjat lähetettiin Berliiniin, jossa ne yhdistettiin B:n, C:n ja D:n kanssa.
Se antaa kattavan kuvan siitä, kenet he tappoivat missäkin kaupungissa -
tai kylässä, missä yksikössä, kenen käskystä ja milloin.
Se oli ensimmäinen virhe. Toinen oli, että löysin ne.
Nürnberg sodan jälkeen.
Niin sanottu tuhatvuotinen valtakunta on raunioina.
Kaupungissa, jossa natsit kerran pitivät valtavia tapahtumiaan,
liittoutuneet haluavat saksalaiset oikeuteen rikoksistaan.
Nürnbergin oikeuspalatsissa sotarikolliset joutuivat oikeuteen.
He määräsivät rikokset, ja heidät tuomitaan sen mukaisesti.
Kuka toimitti murhat?
27-vuotias asianajaja Benjamin Ferencz saa tehtäväkseen selvittää asian -
ja alkaa etsiä johtolankoja.
Vuoden 1947 alkupuolella hänen tiiminsä tekee tärkeän löydöksen.
Eräänä päivänä yksi tutkijoistani tuli sanomaan: "Katso, mitä löysin."
Hän antoi minulle papereita. "Ereignismeldungen aus der UDSSR".
Nämä ovat tappoyksiköiden, SS:n Einsatzgruppenin, tappolistoja.
Satojen tuhansien ihmisten murhat oli kirjattu saavutuksen merkiksi.
Otin pienen laskukokeen ja aloin ynnätä Einsatzgruppe A:n lukuja.
10 000 tapettu täällä. 15 000 täällä. 20 000 täällä.
Aloin laskea niitä yhteen.
Kun pääsin yli miljoonaan, sanoin, että nyt riittää.
Ferencz halusi SS-joukot oikeuteen.
Hänen esimiehensä kielsi sen.
Heillä ei ollut budjettia eikä aikaa.
Raivostuin hieman, ja sanoin: "Eivät he saa päästä pälkähästä.
Tässä on miljoona murhaa, he eivät saa päästä tästä noin vain!"
Hän kysyi, voinko tehdä sen muun työn lisäksi.
Sanoin, että voin. Sitten hän suostui.
Niin siinä sitten kävi, että ensimmäisessä juristintehtävässäni -
olin ihmiskunnan historian suurimman murhaoikeudenkäynnin pääsyyttäjä.
Tavoitteemme ei ole kosto...
NÜRNBERG 1947
...emmekä pyri pelkkään rankaisemiseen.
Pyydämme oikeutta vahvistamaan kansainvälisen lain mukaan -
ihmisten oikeuden elää rauhallista ja kunniallista elämää.
Syytettynä oli 24 SS-miestä Einsatzgruppenista.
He kaikki johtivat tappoyksiköitä.
He eivät sovi Hollywoodin kuvaukseen pahasta natsista.
Kuva on kätyri, joka ei ole kovin älykäs,
ja jonka ainoa tavoite on tappaa mahdollisimman monta.
Historiallinen totuus on, etteivät he olleet lainkaan sellaisia.
Joillain Einsatzgruppen- johtajista oli kaksi tohtorintutkintoa.
He olivat enimmäkseen keskiluokkaisia, koulutettuja, sivistyneitä ihmisiä,
jotka pystyisivät keskustelemaan Mozartista tai Beethovenista.
Aloitamme syytetty Ohlendorfista.
Yksi heistä on Otto Ohlendorf, Einsatzgruppe D:n entinen johtaja.
Hän antoi käskyjä 600 miehelle, jotka murhasivat vuodessa 90 000.
Ohlendorf antoi oikein hyvän vaikutelman.
Tiesin, että hän oli viiden lapsen isä.
EINSATZGRUPPEN-OIKEUDENKÄYNNIN PÄÄSYYTTÄJÄ
Hän oli rehellinen.
Hän oli edustava. Hän oli komea ja hyvä puhumaan.
Hän oli itsevarma...
HISTORIOITSIJA
...mitä pidettiin hyvänä piirteenä.
Uskon, että maailma odotti tämän -
tappoyksikköä johtaneen henkilön olevan aivan erilainen.
Hänen odotettiin olevan ruma, vanha, hullu, patologinen, sadistinen,
ehkä tyhmä, jonkinlainen kummajainen.
Hän oli menestynyt mies. Tuomari piti hänestä.
Sanoi: "Pidän hänestä. Vaikuttaa mukavalta.
Mutta tappoi ihmisiä. En ymmärrä."
Ohlendorf yllätti oikeuden avoimuudellaan.
Tuomari kiitti häntä useasti -
aiemmin liittoutuneille annetuista lausunnoista kuulustelussa 1946.
Miten heidät vietiin teloituspaikalle?
Heidät ajettiin sinne rekoissa.
Aina niin monta, kuin oli mahdollista teloittaa heti.
Oliko se teidän ideanne?
Oli.
Missä asennoissa uhrit ammuttiin?
Seisaallaan tai polvillaan.
Aivan kuten 13. heinäkuuta 1942,
Hampurin reservipoliisipataljoona 101 oli matkalla ensimmäiseen teloitukseen.
Poliisit eivät olleet valmistautuneet.
Heitä ei ollut ohjeistettu toimittamaan massa-ampumisteloitusta.
Ensimmäinen kerta oli improvisointia.
Heidät vietiin metsään.
Poliisit johtivat heidät metsään yksitellen,
jotkut heistä naisia, jotkut lapsia.
He eivät tehneet teloituksista vähemmän henkilökohtaisia -
eivätkä pitäneet välimatkaa tappajan ja uhrin välillä,
vaan tappajan ja tapettavan välillä oli suora yhteys,
ja tappaminen tapahtui lähietäisyydeltä.
Useat poliiseista kertoivat keskusteluista metsään kävellessään.
Jotkut olivat saksalaisia juutalaisia, jotka olivat lähteneet Saksasta aiemmin.
Yhden juutalaisen perhe oli pyörittänyt Hampurissa kinoa, elokuvateatteria,
jossa mies oli käynyt elokuvissa.
Hän kuulee tappavansa kohta tutun elokuvateatterin omistajan.
Sanomattakin on selvää, että tämä oli psykologisesti raskasta.
Uhrit pelkäsivät henkensä edestä ja tiesivät kuolevansa hetken päästä.
Poliisit kävivät läpi emotionaalista kriisiä,
koska tiesivät joutuvansa tappamaan jonkun lähietäisyydeltä.
Se oli aivan erityisen hirvittävä kokemus.
Jotkut miehistä alkoivat voida pahoin, sillä he olivat aivojen ja veren peitossa.
He oksensivat ja lannistuivat eivätkä pystyneet jatkamaan.
Massamurha kesti tuntikausia.
Lopulta 1 500 juutalaista miestä, naista ja lasta makasi kuolleena metsässä.
Kotona sinä iltana heille tarjottiin viinaa,
ja useimmat joivat itsensä humalaan eivätkä pystyneet syömään.
Ruokaa pantiin esille, mutta useimmilla ei ollut ruokahalua.
Jotkut heistä näkivät painajaisia.
Eräs mies ilmeisesti jopa ampui kattoon painajaista nähdessään.
Eräs toinen mies kertoi yhdelle upseereistaan,
että sekoaisi, jos joutuisi toistamaan saman.
Joillekin miehistä tämä kokemus oli todella kauhistuttava,
eivätkä he voineet kuvitella toistavansa sitä.
Valtio tiesi, mitä miehiltä pyysi.
Jo vuoden 1941 kesällä korkea-arvoinen SS-upseeri viittaa -
"psykologiseen tukeen tähän tekoon osallistuville miehille".
"Päivän mielikuvat" piti -
"pyyhkiä mielestä pitämällä iltaisin toverillisia kokoontumisia".
Otto Ohlendorf kohtasi samat ongelmat erään murhiin osallistuneen miehen kanssa.
Otto Ohlendorf sanoi: "Mieheni kärsivät pahemmin kuin uhrit."
Nykypäivän näkökulmasta -
se on absurdi uudelleentulkinta.
Tekijät etsivät psykologisia mekanismeja,
joilla asettaa itsensä uhrin asemaan,
koska heidän tekonsa saivat heidät kärsimään.
Hän tunsi Mitleidia miehiään kohtaan, jos heidän oli pakko tehdä jotain,
joka oli heille tuskallista.
Jotkut Einsatzgruppenin sotilaista -
ottivat pienen vauvan ja murskasivat hänen päänsä puuhun.
He säästivät siten ammuksia.
Ohlendorf selitti, ettei antanut miestensä tehdä niin.
Vauvojen kohdalla hän käski äitiä pitämään vauvaa rintaansa vasten -
ja tähdätä vauvaan.
Silloin he tappoivat molemmat yhdellä laukauksella,
säästivät ammuksia, ja äidit lakkasivat itkemästä.
Hän siis koki Mitleidia miehiään, ei uhrejaan, kohtaan.
Einsatzgruppen-oikeudenkäynnissä -
oikeus halusi tietää, mikä motivoi Ohlendorfia antamaan tappomääräykset.
Hän väitti olleensa uskollinen valtiotaan kohtaan.
Tuhoamiskäsky tuli Reichin Führeriltä.
Siinä mielessä toimenpide oli Führerin määräämä.
Natsipropagandan hengessä Ohlendorf uskoi juutalaisten olleen vastuussa -
kommunismista Neuvostoliitossa ja siten Reichin vastustajia.
Miksi Ohlendorf piti propagandaa totuutena?
En usko hänen pitäneen sitä propagandana. Hän kasvoi nationalistisessa perheessä.
Yliopistossa hänelle opetettiin -
bolševismin ongelmista,
kommunistien ja juutalaisten ongelmista.
Sitä syötettiin joka suunnasta.
Se vahvisti ennestään olemassa olevia uskomuksia.
Sitten valtaan nousi hallitus, joka sanoi asioiden olevan totta.
Hän ilman muuta uskoi, että bolševikit olivat juutalaisia,
jotka piti tappaa.
Yhden massamurhan selviytyjä todisti oikeudessa sodan jälkeen.
Meidät pantiin tiukkaan riviin kuopan reunalle.
Sitten he alkoivat ampua.
SOTATUOMIOISTUIN KIOVASSA 1946
Suljin silmäni, puristin nyrkkejäni, jännitin kaikki lihakseni ja hyppäsin.
Pudotus tuntui kestävän ikuisesti. Lopulta laskeuduin ruumiiden päälle.
Minuun ei ollut osunut.
Hetken kuluttua ampuminen lakkasi.
Kuulin saksalaisten laskeutuvan kuoppaan -
viimeistelläkseen ne, jotka vaikeroivat vielä.
Jotkut nykivät ja sätkivät kuolonkouristuksissaan vielä.
He etsivät eloonjääneitä taskulampuilla ja ampuivat heidät.
Esitin kuollutta ja pelkäsin jääväni kiinni.
Suurin osa pataljoona 101:n miehistä ei ollut vakaumuksellisia natseja.
20 vuotta sodan jälkeen -
he kuvailivat tutkijoille, miten he kokivat juutalaisten murhat.
Näen kuvan yhä edessäni.
Muistan, että ajattelin silloin,
ettei meillä ollut tarpeeksi multaa ruumiiden peittämiseen.
Olin vihainen, että meistä oli tullut elukoita, murhaajia.
Emme nähneet juutalaisia ihmisinä.
Ensimmäinen juutalaisten massamurha Jozefowissa -
oli järkyttävä ja traumaattinen. Sitten he tottuivat siihen nopeasti.
Se, miten nopeasti he tottuivat näihin tekoihin,
miten nopeasti he tottuivat tappamiseen tavallisena rutiinina -
oli minulle yksi kuulustelujen todellisista yllätyksistä.
Ensimmäisistä muutamasta kerrasta näkee,
että miehet kuvailevat niitä yksityiskohtaisesti.
Sen jälkeen asiat hämärtyvät. He eivät edes muista kaupunkien nimiä.
POLIISIPATALJOONA 101
Pataljoonan johto vaikuttaa miesten käytökseen voimakkaasti.
Johdossa on majuri Wilhelm Trapp, joka on 500 miehen komentaja.
Hän oli suosittu, kunnioitettu päämies, ja hän sanoi:
"Jos voisin valita, en antaisi käskyä. Mutta..."
Hän pyysi miehiltään solidaarisuutta ja tukea tehtävässä,
joka ei tullut häneltä. Etteivät he jättäisi häntä pulaan.
Se oli yhdistelmä pakottamista ja vapaata tahtoa.
Heille sanottiin, että he voivat kieltäytyä,
mutta heidän täytyisi hyväksyä, että sen tekisivät heidän toverinsa.
Se yhdistelmä...
"Se täytyy tehdä, ja poliisipataljoonan täytyy tehdä se" -
ja "jos olet heikko, voit kieltäytyä, mutta tovereidesi kustannuksella".
Se yhdistelmä loi paineen,
joka sai valtaosan heistä osallistumaan ampumisiin.
ŁOMAZY, PUOLA - 17. ELOKUUTA 1942
1 700 JUUTALAISEN MURHA RESERVIPOLIISIPATALJOONAN 101 TOIMESTA
Vain muutama poliisi kieltäytyi noudattamasta tappomääräystä.
Ei! Toivoimme, että se olisi jo ohi.
Lisää perunoita?
Objektiivisesti katsoen vastustaneille ei tapahtunut mitään pahaa.
Heidät määrättiin töihin esimerkiksi käymälöiden siivoukseen.
Heitä nimiteltiin paskiaisiksi, likaisiksi rotiksi, nössöiksi ja niin edelleen.
Miehet eivät olleet kotona eivätkä palanneet päivän lopuksi perheidensä luo.
Sen sijaan he viettivät määrittelemättömän ajan miesjoukossa,
aina samassa porukassa, joka voi kiusata heitä,
loukata heitä ja sulkea heidät ulos.
Sellaisen kestämiseksi täytyy olla hyvin itsevarma.
Rangaistus on sosiaalinen eikä fyysinen,
mutta ihmisille sosiaalinen rangaistus on yksi vaikeimmista asioista kestää.
Mitä heillä oli mielessään? En usko, että heillä oli pakkomielle juutalaisiin.
Heitä motivoi enemmän se,
mitä muut heistä ajattelevat, kuin se, mitä he juutalaisista ajattelevat.
He keskittyivät ainoastaan itseensä ja siihen, miten tästä selviäisivät.
Kapteeni Wolfgang Hoffmann uskoo kestävänsä paineen,
mutta hänellä on ongelma.
Yksi kapteeneista kehitti psykosomaattisen sairauden.
Hän sairastui aina, kun hänen komppaniansa oli tarkoitus mennä tappamaan.
Hänellä oli kamalia vatsakramppeja, eikä hän edes päässyt sängystä ylös.
Hänen täytyi antaa alaisensa johtaa tappotoimintaa.
Hän halusi olla tappaja, mutta hänen kehonsa ei kestänyt.
Miehet tietysti pitivät tätä todella pelkurimaisena.
Hän oli asiasta hyvin häpeissään.
Kapteeni Julius Wohlaufin tapaus oli hyvin erilainen.
Hän oli kunnianhimoinen ja halusi tehdä uraa ja loistaa ammatissaan.
Hän oli myös rakastunut.
Wohlauf oli mennyt naimisiin Hampurissa kesäkuussa, ennen ensimmäistä massamurhaa.
Upseerina hän sai ottaa vaimonsa mukaan Puolaan operaatioiden alueelle.
Hän halusi korvata väliin jääneen häämatkan.
Wohlauf toi raskaana olevan morsiamensa geton puhdistukseen.
Lähes kaikkien lausuntojen mukaan koko operaation kamalin puhdistus oli,
kun he veivät 11 000 juutalaista pois Międzyrzecistä,
ampuivat heistä tuhat pelkästään geton puhdistuksessa,
kadut olivat täynnä ruumiita,
ja panivat loput 10 000 junaan kohti Treblinkaa.
Juna oli niin täynnä, että ovet piti naulata kiinni,
etteivät ne auenneet.
Vaimo seisoi aukiolla ja näki kaiken tämän.
Wohlauf oli siis ylpeä tehtävästään. Hän halusi näyttää sen morsiamelleen.
Hän ei ollut lainkaan häpeissään.
Gettoja alkoi nousta ympäri Itä-Eurooppaa.
Ihmisiä suljettiin sisätiloihin ja sitten murhattiin.
Kiduttajat kuvasivat uhrejaan.
Poliisit valvoivat ja tappoivat ihmisiä.
Mutta vain niin kauan kuin natsit olivat vallassa.
Poliisit eivät tappaneet juutalaisia -
ennen tätä eikä tämän jälkeen.
En usko, että ihmiset syntyvät tappamaan.
Uskon, että meistä voi tulla tappajia tietyissä olosuhteissa.
Meidän täytyy pohtia yksilön ja valtion suhdetta.
Jos valtio sanoo:
"Me vihaamme tätä ryhmää,
ja haluamme sinun varmistavan, että tämä ryhmä hoidellaan",
se on tärkeä suhde.
Vaikka nämä yksilöt jakavatkin valtion ideologian,
ja he ovat valtiolle toimijoita tai välineitä,
kun valtio ei enää pidä valtaa, kun valta vaihtuu,
he lakkaavat toimimasta.
Heillä ei ole enää raison d'êtreä osallistua valtion väkivaltaan.
Tämä on yksi syy siihen, että on hyvin tärkeä ymmärtää tekijöitä.
Meidän täytyy pohtia kriittisesti suhdettamme valtioon ja siihen,
mitä se meidän käskee tehdä.
Saksan Reich ennen sotaa.
Vuonna 1933 natsit nousivat valtaan ja muuttivat lait sopimaan aatteeseensa.
Juutalaisten säälimättömästä vihaamisesta tuli valtion oppia,
ja he alkoivat välittömästi ajaa juutalaisia pois yhteiskunnasta.
Noin 2 000 juutalaisvastaista lakia tuli voimaan.
Yksi ihmisryhmä tuli järjestelmällisesti torjutuksi, leimatuksi ja nöyryytetyksi.
Ensimmäinen askel kohti massamurhaa -
on kategorinen eronteko "meidän" ja "heidän" välille.
Kaikki huomasivat, miten ihmiset menettivät työpaikkojaan,
häädettiin kodeistaan,
heidän omaisuuttaan huutokaupattiin ja yrityksiä "arjalaistettiin".
Kaikki tapahtui julkisesti. Se ei ollut salaisuus.
Tämä prosessi vahvisti jakolinjoja.
He ovat "heitä" ja "me" olemme toiset.
Jos määrittelen jonkun teoriassa erilaiseksi -
ja kohtelen heitä käytännössä eri lailla,
halukkuus käyttää väkivaltaa tätä henkilöä kohtaan -
kasvaa luonnollisesti.
Fyysinen väkivalta eskaloitui sodan aikana.
Saksan miehityksen aikana idässä tapahtui joukkovainoa.
Siviilit hyökkäsivät juutalaisia vastaan.
Kuvat ovat Lembergistä kesältä 1941.
Miehittäjät ruokkivat näitä väkivallan purkauksia.
Saksalaiset tappoivat selviytyjät myöhemmin.
Lembergissä paikalla ollut tekijä todisti oikeudessa sodan jälkeen.
SOTATUOMIOISTUIN KIOVASSA 1946
Johtajamme kertoi 12 miehen ryhmällemme tulevista tehtävistämme.
Meidän piti koota yhteen ja ampua juutalaisväestöä.
Saattue pysähtyi 70–90 metrin päähän kuopasta.
Gruppenführer jakoi miehensä seuraavalla tavalla.
Kuusi miestä vartioimaan, kuusi ampumaan.
Minun tehtäväni oli ampua.
Ampuminen jatkui seuraavalla tavalla.
Noin 45–50 ihmistä erotettiin joukosta ja johdatettiin kuopan luo.
Heidät vietiin kuopan lähelle.
Heidät pantiin riviin kasvot meihin päin.
Siten heidät ammuttiin.
He näkivät tämän työnä, tehtävänä, arbeitina.
He ajattelivat, että heidän täytyy tehdä se.
Siinä mielessä he olivat rutinoituneita.
Uskon, että he olivat kuitenkin koko ajan tietoisia sen vaikeudesta.
He tiedostivat saaneensa likaisen tehtävän.
Heitä pyydettiin suorittamaan erittäin raskas tehtävä,
ja heidät oli huonoksi onnekseen määrätty tähän pataljoonaan ja tehtävään.
Jokainen tekijöistä kehitti oman tapansa -
oikeuttaa tekonsa.
"Jonkun on tehtävä likaiset työt."
Tai ehkä "meillä on historiallinen velvollisuus täytettävänämme".
Joku saattoi ajatella olevansa parempi työssä kuin muut.
Kaikilla oli jokin oikeutus,
jonka kautta he löysivät murhista merkitystä.
Loppujen lopuksi tämä näyttää, että massamurhan toimittivat -
ajattelevat ihmiset, jotka eivät toimeenpane käskyjä koneen lailla,
vaan ajattelevat ja ymmärtävät, mitä tekevät.
LUBNY, UKRAINA - 16. LOKAKUUTA 1941
JUUTALAISIA ENNEN TELOITUSTA
Yritin ja pystyin ampumaan pelkästään lapsia.
Viereinen mies ampui äidit, minä lapset.
Selitin itselleni, ettei lapsi kuitenkaan voisi elää ilman äitiään.
Hän käänsi tämän hirvittävän teon -
moraalisesti oikeaksi "pelastuksen" teoksi.
Siinä on avain näiden miesten tekojen syiden ymmärtämiseen.
He eivät vain tottele sokeasti.
He tulkitsevat käskyjä tavalla, joka on heille hyväksyttävä,
ja jonka avulla he voivat katsoa toimineensa moraalisesti.
Miksi lapsetkin ammuttiin?
Ohlendorfia pyydettiin selittämään.
Kysymys on elintärkeä -
Einsatzgruppenin johtoa koskevassa oikeudenkäynnissä.
Kysyin sen kysymyksen.
Hän sanoi: "Jos he saisivat aikuisina tietää, mitä teimme heidän vanhemmilleen,
heistä tulisi Saksan vihollisia.
Olin kiinnostunut Vaterlandini pitkän aikavälin suojelusta.
Siksi oli tarpeen tappaa myös lapset."
Otto Ohlendorf, itsekin viiden lapsen isä, ei osoittanut vähääkään katumusta.
Entä majuri Wilhelm Trapp?
Ymmärsikö hän tekojensa vääryyden?
Hän tiesi tekojensa olevan kamalia.
Hän jopa sanoi kerran kuskilleen: "Luoja auttakoon Saksaa voittamaan sodan,
sillä jos ikinä joudumme tilille teoistamme Puolassa,
Luoja armahtakoon saksalaisia."
Vasta jälkeenpäin ymmärsin, ettei se ollut oikein.
Aloin epäröidä, ja aiemmat selkeät ajatukset olivat poissa.
Lakatkaa riitelemästä!
Miehet turtuivat jatkuvaan tappamiseen.
Lopettakaa! - Hän sen aloitti!
Herranen aika!
Mitä oikein haluat? - Haluan kotiin!
Yksi kauheimmista johtopäätöksistä, jonka tästä vedin...
KIRJOITTAJA, AIVAN TAVALLISIA RIVIMIEHIÄ
...oli, että ajan myötä pataljoona jakautui kolmeen ryhmään.
Yksi oli ryhmä miehiä, jotka oppivat nauttimaan tappamisesta.
He palasivat tappo-operaatioista,
söivät runsaan lounaan ja vitsailivat tapahtuneesta.
Yksi tappamisesta erityisesti nauttinut oli Hartwig Gnade.
Hänestä tuli julma ja sadistinen murhaaja,
joka nautti uhrien kiduttamisesta ennen ampumista.
Juutalaiset pakotettiin ryömimään alasti kohti kuoppaa,
ja Gnade käski miehiään hakkaamaan uhreja nuijilla.
Heidän tekemänsä ja näkemänsä asiat siis kirjaimellisesti muuttivat ihmistä,
ja hän rappeutui hyvin kamalaksi ihmiseksi melko lyhyessä ajassa.
Sitten oli keskikasti. He olivat passiivisia.
Kun heitä pyydettiin osallistumaan, he noudattivat käskyjä,
mutteivät koskaan tehneet aloitetta päästäkseen pois tai tehdäkseen lisää.
Kolmas ryhmä olivat vastustajat, kuten luutnantti Heinz Bumann,
joka hankki siirron takaisin Hampuriin vain parin viikon jälkeen.
Se ei tehnyt hänestä sankaria.
He löysivät aina keinon pitää koneisto käynnissä.
Joku sanoi joinain päivinä olevansa huonovointinen tai heikko.
Se ei ollut vastarintaa, vaan yritys poistaa yksi henkilö -
kyseenalaistamatta koko poliisipataljoonan uskottavuutta.
Poliisipataljoonan jäsenet osallistuivat 38 000 juutalaisen ampumiseen.
He lähettivät 45 000 lisää tuhoamisleireille.
Kauhistuttava keskeinen kysymys poliisipataljoona 101:n tapauksessa on,
ettei ideologian vuoksi toimimiseen tarvita vakaumusta,
ja silti voi toteuttaa massamurhan.
Poliisipataljoonia oli II maailmansodan aikana yli 130.
Kaikista näistä yksiköistä Hampurin pataljoonan murhaluvut ovat 4. korkeimmat.
Reservipoliisipataljoona 101 oli tavallaan epätyypillinen.
Se tekee siitä vielä pelottavampaa.
Näemme, mihin pataljoona pystyi ilman valmisteluja, ilman valintoja,
ilman indoktrinaatiota, natsifikaatiota...
Heistä tuli silti yksi Saksan poliisivoimien tappavimmista yksiköistä.
Nürnberg, 10. huhtikuuta 1948. Tuomion päivä.
Kuolema hirttämällä.
He ottivat kuulokkeet pois, nyökkäsivät tuomarille ja astuivat taakse.
He menivät siitä hissiin ja laskeutuivat suoraan helvettiin.
Menin teloitustalolle, joka oli suoraan oikeustalon alapuolella,
puhumaan hänelle.
En ollut koskaan puhunut syytetylle sanaakaan oikeussalin ulkopuolella.
Vaikka toivoin, että hän sanoisi...
Kun menin tapaamaan häntä ja tiesin hänet hirtettävän,
kysyin, voinko auttaa jotenkin.
Ajattelin, että hän pyytäisi sanomaan perheelleen, että rakastaa heitä.
Ei yhtäkään katumuksen sanaa.
Hän sanoi, että ampuisi oman siskonsa, jos olosuhteiden takia olisi pakko.
Sanoin "hyvästi, herra Ohlendorf", ja läimäisin oven kiinni.
Olin CNN:n lähetyksessä, ja he kysyivät, miltä tuntui puhua näille hirviöille.
Sanoin, etteivät he olleet hirviöitä. He sanoivat: "Miten niin?
He tappoivat tuhansia lapsia. Eivätkö he ole hirviöitä?"
Kysyin, oliko atomipommin Hiroshimaan pudottanut mies myös hirviö.
Se oli presidentti Truman. En ikinä saanut vastausta kysymykseen.
En epäile, että Ohlendorf oli saksalainen patriootti,
joka teki niin kuin maansa parhaaksi näki.
Se ei kuitenkaan ole argumentti, jonka avulla ihminen saisi kulkea vapaana.
Sodan jälkeen saksalaiset halusivat unohtaa.
Samoin poliisit.
60 000 poliisiupseeria oli mukana massa-ampumisissa sodan aikana.
Moni jäi lainvalvontaan vuoden 1945 jälkeen.
Vasta 1950-luvun lopulla tulee selväksi,
missä määrin tavalliset saksalaiset osallistuivat holokaustiin.
Oikeuslaitos tutki yli 172 000 miestä,
mukaan lukien SS-joukkoja, Gestapon jäseniä ja poliiseja.
Alle 500 sai tuomion kansanmurhaan osallistumisesta.
Oikeudenkäynti oli katastrofi.
Paljon materiaalia ja aineistoa oli kerätty,
ja näyttö oli hyvin vahvaa,
mutta heiltä puuttui tahtoa rankaista rikoksiin osallistuneita.
Hampurin pataljoona asetetaan myös tutkittavaksi.
210 entistä jäsentä kuulustellaan.
Neljätoista heistä saa syytteen vuonna 1967.
Oikeudenkäynti paljastaa yksityiskohtia prosesseista ja käyttäytymismalleista -
pataljoonan sisällä.
Julius Wohlauf saa myös syytteen.
Mies, joka toi vaimonsa Puolaan.
Moni näistä miehistä näkee itsensä tuplauhrina.
Heidät on valittu toimittamaan kolmannen valtakunnan likaisinta tehtävää.
Lisäksi he ovat uhreja ex post facto -
uuden moraalin tai uusien, sodan jälkeen asetettujen lakien takia.
He pitävät epäreiluna, että se velvoittaa heitä,
sillä heidän tekonsa eivät olleet aikanaan "laittomia".
Valtiohan määräsi heidät tekoihin.
Heitä siis kalvaa itsesääli, ei syyllisyys.
"Voi minua." Viis uhrista. "Voi minua. Katsokaa, mitä jouduin tekemään."
Vain kaksi syytetyistä joutuu vankilaan.
Toinen heistä oli Julius Wohlauf.
83 000 henkeä murhattu, eikä kukaan ota vastuuta.
He olivat vain juoksupoikia.
Jokaisella poliisilla oli kuitenkin valinnanvapaus,
eikä edes vähissä määrin.
Ne, jotka eivät murhanneet vakaumuksesta, mukautuivat kuitenkin.
Valitettavasti se osoittaa,
että tietyissä olosuhteissa kaikenlaisista ihmisistä voi tulla tappajia.
Valtiot, jotka haluavat toteuttaa kansanmurhan tai massamurhan,
eivät ikinä epäonnistu siinä halukkaiden ampujien puutteen vuoksi.
Kansanmurhia on tapahtunut holokaustin jälkeen useita.
On ollut teurastuksia ja massamurhia.
On muitakin konteksteja, joissa nähdään samat mekanismit,
jotka johtavat toisten tappamiseen -
ilman henkilökohtaisia tai psykologisia motiiveja.
Sitä tapahtuu muulloinkin.
Kun ihmiset voivat nähdä itsensä vain pienenä mutterina koneistossa,
jolla ei ole vastuuta, sillä asenteella lähes mikä tahansa on mahdollista.
Holokausti oli suunnittelussaan ja toteutuksessaan uniikki rikos.
Silti vielä nykyäänkin ihmisiä tapetaan, koska he kuuluvat eri ryhmään.
YLI 8 000 MURHATTU
YLI 800 000 SIVIILIÄ MURHATTU
504 SIVIILIÄ MURHATTU
173 HEISTÄ LAPSIA (56 VAUVAA)
Haluamme ajatella olevamme oman kohtalomme herroja.
Ajattelen kuitenkin, että todellisuudessa -
meitä ohjailevat enemmän asiat, jotka eivät juuri ole hallinnassamme.
Saamme paremman otteen olemalla tietoisempi niistä asioista.
Yksi syy kirjoittaa tällainen kirja on,
että ihmiset tulevat tietoisemmiksi heikkoudestamme ja mukautumiskyvystämme,
niin että kun kohtaamme samanlaisia olosuhteita,
emme ylläty siitä,
vaan osaamme tehdä tietoisemman päätöksen, kuin mihin muuten pystyisimme.
Onko tavallinen ihminen hirviö?
Uskon kaikkien kykenevän asioihin,
joihin he eivät kuvittelisi kykenevänsä.
Haluamme toiseuttaa tekijät, Ohlendorfin kaltaiset ihmiset,
sillä emme halua katsoa peiliin ja nähdä omaa heijastustamme.
He pitivät pukuja, he olivat korkeakoulutettuja -
ja puhuivat useita kieliä.
Haluamme uskoa, ettemme ikinä tekisi niin kuin he.
Ei tarvitse olla ideologinen. Ei tarvitse vihata.
Ei tarvitse olla mitään, ja silti voi tappaa.
Kysymys onkin, ovatko tavalliset ihmiset hirviöitä.
Meillä kaikilla on siihen potentiaali.
Nürnbergin kokemukset tekivät pysyvän vaikutuksen.
Benjamin Ferencz on koko elämänsä työskennellyt varmistaakseen,
ettei rikoksia ihmiskuntaa vastaan toistettaisi.
Hänen aloitteestaan Haagiin perustettiin Kansainvälinen sotarikostuomioistuin,
jossa sotarikokset edelleen käsitellään.
Olemme kaikki pienen planeetan asukkaita.
Idea on, että tunnistaisimme,
ettemme ole vain eri uskonnoista, eri maista, eri ihonväreistä,
vaan kaikki ihmisiä asumassa pienellä planeetalla.
Jos seuraamme samaa polkua, menestymme.
Jos emme, me lakkaamme olemasta olemassa.
Olen tehnyt osani. Olen satavuotias.
En tiedä, kuinka kauan jaksan enää. Jatkan kuitenkin niin kauan kuin jaksan.
Nyt jätän soihdun nuorille.
Huomio. Kotiväelle.
Kiehnätkääs nyt vähän.
Tekstitys: Otto Nuoranne