Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tyske politifolk i det besatte øst i 1942.
De er her for at håndhæve det tyske styre i de erobrede territorier.
De udfører deres ordrer flittigt.
De har en særlig opgave.
At skyde hundredtusinder af jøder.
På tæt hold.
Historikere og eksperter har lavet omfattende undersøgelser
af de mænd, der trykkede på afløseren.
De vil vide, hvordan et massemord som dette kan ske.
Og de gør en forbløffende opdagelse.
De mænd behøvede ikke dræbe.
De behøvede ikke adlyde ordren.
Havde man mod til at sige: "Jeg kan ikke skyde,"
blev man måske set som en kujon
og måske fik man et negativt brev i ens journal,
men man blev ikke straffet hårdt.
Tyve år efter krigen er der en retssag
for mord begået af en politienhed i Hamborg.
Hvad var deres motivation så?
Hvorfor skød de?
De er ikke ideologisk motiverede, villige bødler.
De er ikke uddannede mordere.
Det er folk med civile jobs såsom taxachauffører eller blikkenslagere.
I alle henseender var de helt almindelige mænd.
Hamborg i sommeren 1942
tre år efter krigens udbrud.
Regimet rekrutterer mænd til en særlig opgave.
I 1942 når de virkelig bunden af arbejdskraften
på grund af de dødsfald,
hæren lider i Rusland,
og den voksende arbejdskraft, de har brug for
til at besætte det stadigt voksende tyske imperium.
De vil have alle, de kan få fat i, for at udbedre manglen på arbejdskraft.
Ældre familiemænd, som ikke længere er egnede til den tyske værnemagt,
indkaldes også. Mange er ikke nazi-sympatisører.
De er heller ikke meget jødefjendske.
De kommer fra en historisk socialdemokratisk baggrund.
De spænder fra bagere og håndværkere
til tømrere og handlende med kontorjob.
Den politibataljon reflekterede stort set
de gennemsnitlige arbejdstagere i Hamborg.
De er indkaldt som reservebetjente.
Deres træning giver dem dårligt nok tid til at forberede dem på det, der venter.
Den 21. juni 1942
tager de afsked med deres familier og rejser afsted.
De fik en ret abstrakt beskrivelse af missionen,
som bestod i at sikre de tysk-besatte områder.
De føres til Polen.
Den 25. juni ankommer reservepolitibataljon 101
i den sydlige del af distriktet Lublin.
Der var ikke nogen forberedelse. De vidste ikke, hvad de skulle i Polen.
Officererne vidste det ikke. Trapp ved...
Major Trapp ved ikke, hvad han skal gøre før dagen før.
Det er den 13. juli 1942,
og bataljonen skal møde tidligt om morgenen.
Major Trapp, som leverer ordren, er en ældre mand,
der er meget afholdt af sine mænd,
fordi han ikke er den typiske autoritære kommandant.
Mændene kalder ham "Papa" Trapp. Det viser, hvilket forhold de har.
Major Trapp står foran bataljonen og siger:
"Jeg har en forfærdelig ordre at give jer i dag."
Hans stemme knækker, og tårer løber ned ad kinderne.
Han kæmper for at styre sig selv fysisk.
Det var meget svært for ham at gøre.
At forklare sine mænd, hvad han ville bede dem om.
De skal skyde 1.500 jødiske mænd, kvinder og børn.
Så giver han dem denne mulighed: "Hvis nogen af jer ikke har mod på det,
kan I træde ud og behøver ikke at deltage."
At bede folk om at træde ud, hvis de ikke vil deltage,
kræver, at de gør noget aktivt.
Og når vi står over for en beslutning,
og vi ikke ved, hvad der er rigtigt at gøre,
så gør vi normalt intet.
En mand træder ud.
Hans kaptajn, som er flov over, at en af hans mænd er den første "kujon",
der ikke vil deltage, begynder at skælde ham ud.
Trapp afbryder ham og beskytter manden.
Og så følger cirka 12 mænd hans eksempel.
Giv agt! Træd af!
Fra et historisk perspektiv er det en utroligt interessant situation,
fordi ordren er dokumenteret,
og det fremgår tydeligt, at mændene ikke var nødt til at dræbe.
En del af efterkrigsfortællingen var, at man var tvunget,
ellers ville man selv være blevet skudt.
Her kan vi tydeligt vise, at nej, det var ikke tilfældet.
De kunne bestemme.
Det samme gjaldt åbenbart for alle drabsenheder.
Den dag i dag er der ikke fundet en eneste sag,
hvor en underordnets liv var i fare, hvis han nægtede at skyde civile.
Det hele starter i september 1939. Den tyske værnemagt invaderer Polen.
På få uger er landet besejret.
Millioner af polakker falder i tyske hænder og skal overvåges.
Regimet har brug for sikkerhedsstyrker.
I det tyske rige melder titusindvis af mænd sig
som politimænd i de besatte områder.
De håber på at undgå militærtjeneste ved fronten.
Med så mange ansøgere kan regimet tillade sig at være meget selektivt.
160.000 mænd meldte sig til frivillig polititjeneste,
og kun 26.000-30.000 kunne godtages.
HISTORIKER
De blev trænet i seks måneder
og mest vigtigt, fik ideologisk undervisning,
hvilket gjorde det klart for dem, hvad der blev forventet af dem.
De fik at vide, at de som herremennesker skulle sørge for,
at nationalsocialistisk politik
blev etableret og efterlevet i de besatte områder.
Efter træningen opdager mændene, hvad det betyder i virkeligheden.
Opgaven er at hjælpe med at indføre
den brutale nazipolitik i de besatte områder.
Derfor valgte regimet mænd, der var tilhængere af nazismen.
De grupperes i politibataljoner og bliver sendt til Polen.
Der skal de undertrykke, forfølge og myrde civile,
især jøder.
Så tidligt som i oktober, november 1939
begyndte de enheder at skyde civile.
Polske modstandsfolk, præster, intellektuelle, også jøder,
og uddrive folk og deportere dem.
Alt i alt kan man sige, at de enheder
førte den nationalsocialistiske udryddelsespolitik ud i livet.
Kun to år senere kom angrebet på Sovjetunionen.
Det er en krig med erobring og tilintetgørelse.
Ifølge Tysklands planer
skulle 30 millioner sovjetter dø for at skabe beboelsesplads.
Mobile drabsenheder, bestående af politi- og SS-styrker,
der hed indsatsgrupper, støttede kamptropperne.
Den 27. juni 1941 går bataljon 309 ind i Bialystok.
De ideologisk programmerede mænd låser 800 jøder inde i synagogen
og sætter ild til den.
Og så dræber de endnu flere.
Dagen efter hædres politimændene for at "sikre" byen, som de kalder det.
I alt rykker 18.000 mænd bag fronten ind i landsbyerne og byerne,
hvor de unge, indoktrinerede skytter
skyder alle jødiske mænd, kvinder og børn.
Nu begynder holocaust, det systematiske massemord på jøderne.
Mange af skytterne er traumatiseret af drabene,
hvilket er en grund til, at store udryddelseslejre
som Auschwitz oprettes i slutningen af 1941.
POLEN, NAZIBESAT, 1941-1942
Massemordsprocessen skal gøres mere effektiv
og blidere for gerningsmændene.
Hvis vi prøver at finde ud af
andelen af holocaustofre,
med hensyn til hvordan de døde, er det bedste skøn,
at omkring halvdelen, knap tre millioner, døde i lejrene
i gaskamrene.
Næsten en million døde i det, vi kan kalde fængselsforhold.
Sultende i epidemier, i ghettoer og i dødsmarcherne i slutningen af krigen.
Hvilket betyder, at over to millioner døde ved skydning
i disse massehenrettelser.
Over to millioner mennesker blev myrdet ansigt til ansigt med morderne.
Selv i dag er det ikke udbredt viden. Det er den "glemte holocaust".
Liepaja, sommeren 1941
i indsatsgruppe A's operationsområde.
Kun denne film er blevet fundet,
der viser jøder, der bliver skudt på Østfronten.
Officielt er optagelser forbudt,
fordi drabene skulle forblive en hemmelighed.
De begik kun to fejl.
For det første registrerede de alt.
Og det blev sendt til Berlin,
hvor det blev konsolideret med alle de andre fra B, C og D.
Og det gav et omfattende billede af, hvem de havde dræbt i hvilke byer,
landsbyer, i hvilken enhed og kommando og hvornår.
Den første fejl var registrene. Den anden var, at jeg fandt dem.
Nürnberg efter krigen.
Det såkaldte "tusindårige rige" ligger i ruiner.
I den by, hvor nazisterne engang holdt deres nazipartimøder,
vil de allierede bringe tyske forbrydelser for retten.
I Justitspaladset i Nürnberg stilles store krigsforbrydere for retten.
De beordrede forbrydelserne og vil blive retsforfulgt.
Men hvem udførte mordene?
Den 27-årige advokat Benjamin Ferencz får til opgave at finde ud af det
og tager ud for at finde spor.
I begyndelsen af 1947 gjorde hans efterforskningshold et vigtigt fund.
En dag kom en af mine efter forskere.
Han sagde: "Se, hvad jeg fandt."
Og han gav mig en masse papirer, "Ereignismeldungen aus der UDSSR."
Det er dødslister fra de mobile drabsenheder, SS-indsatsgrupperne.
Mordet på hundredtusindvis af mennesker blev dokumenteret
som en registrering over en præstation.
Jeg tog en lille regnemaskine og lagde indsatsgruppe A's antal sammen.
10.000 dræbt her. 15.000 dræbt her. 20.000 dræbt her.
Og jeg begyndte at lægge dem sammen.
Da jeg nåede til over en million, sagde jeg: "Det er nok."
Ferencz vil stille de ansvarlige SS-folk for retten.
Men hans overordnede nægter.
De har hverken penge eller tid.
Jeg blev lidt rasende og sagde: "I kan ikke lade dem slippe!
Jeg har en million mord i hånden. I lader dem ikke slippe!"
Han sagde: "Kan du gøre det udover dit arbejde?"
Jeg sagde "ja da". "Okay. Så gør det."
Så skete der det, at i min første sag som advokat
blev jeg chefanklager i den største mordsag nogensinde.
Hævn er ikke vores mål, og vi søger heller ikke kun retfærdig gengældelse.
Vi beder retten om at bekræfte ved international strafudmåling
menneskets ret til at leve i fred og med værdighed.
De anklagede er 24 SS-folk fra indsatsgrupperne.
De ledte alle mobile drabsenheder.
De passer ikke til Hollywoods billede af en nazistisk gerningsmand.
Det billede er en håndlanger, der ikke er særlig intelligent,
og som kun bekymrer sig om at dræbe så mange som muligt.
Men den historiske virkelighed er, at de slet ikke var sådan.
Nogle af lederne af indsatsgrupperne havde to doktorgrader.
De er mest middelklasse, veluddannede og virkelig sofistikerede mennesker,
som kunne føre en samtale om Mozart eller Beethoven.
Vi begynder med den tiltalte Ohlendorf.
En af dem er Otto Ohlendorf, den tidligere leder af indsatsgruppe D.
Han gav ordrer til 600 mænd, der myrdede 90.000 mennesker på et år.
Ohlendorf gjorde et godt indtryk på mig.
Jeg vidste, han var far til fem børn.
CHEFADVOKAT I RETSSAGEN MOD INDSATSGRUPPERNE
Han var ærlig.
Han var imponerende. Han var flot. Han var velformuleret.
Han virkede så selvsikker.
Folk syntes, det var attraktivt.
Jeg tror, verden forventede, at den mand,
der var leder for en mobil drabsenhed, var noget anderledes.
De forventede, at han var grim, gammel, skør, patologisk, sadistisk,
dum måske, et eller andet udskud. Men han var en succesrig mand.
Dommeren syntes om ham og sagde: "Jeg kan lide ham. Han virker rar.
Men han dræbte folk. Jeg fatter det ikke."
Ohlendorf overrasker retten med sin åbenhed.
Dommeren takker ham flere gange
for hans udtalelser til de allierede under en afhøring i 1946.
Hvordan blev de transporteret til henrettelsesstedet?
De blev kørt dertil i lastbiler.
Altid så mange, som kunne blive henrettet med det samme.
Var det Deres idé?
Ja.
I hvilke positioner blev ofrene skudt?
Stående eller knælende.
Ligesom den 13. juli 1942
er Hamborgs reservepolitibataljon 101 på vej til den første henrettelse.
Betjentene er uforberedte på, hvad der venter dem.
De havde ikke fået at vide, hvordan man udfører en masseskydning.
Det er improviseret første gang.
De blev kørt ud til en skov.
Så førte politimændene dem ind i skoven en efter en,
nogle af dem kvinder, nogle af dem børn.
Så i stedet for at depersonalisere henrettelsen
og holde afstand mellem morderen og offeret,
har man her en-til-en identifikation med den, man skal dræbe,
og man dræber dem på tæt hold.
Flere af politimændene fortalte, at de havde samtaler på vej ind i skoven.
Nogle var tyske jøder, der havde forladt Tyskland tidligere.
En af jødernes familie havde ejet biografen i Hamborg,
hvor denne mand havde set film.
Han opdager, at han skal dræbe ejeren af biografen, hvor han før så film.
Og det var naturligvis psykologisk meget belastende.
Ofrene frygtede for deres liv og vidste, at døden var meget nær.
Og politimændene oplevede en følelsesmæssig krise,
fordi de vidste, de skulle dræbe nogen på tæt hold.
Det er en usædvanligt grusom oplevelse.
Nogle af dem begyndte at blive sløje, da de er smurt ind i hjernemasse og blod.
De kaster op, bliver demoraliserede, de kan ikke fortsætte.
Massakren varer i timevis.
Til sidst ligger 1.500 jødiske mænd, kvinder og børn døde i skoven.
Da de kom hjem, blev de budt på spiritus,
og de fleste blev fulde, men mange kunne ikke spise noget.
Mad blev sat frem, men de fleste havde ingen appetit.
Og nogle af dem havde mareridt den nat.
En mand affyrer sin pistol mod loftet i et mareridt.
Som en anden mand fortalte en underofficer:
"Skulle jeg gøre det igen, ville jeg blive skør." Så der...
For nogle af mændene var det en gruopvækkende oplevelse.
De kunne ikke forestille sig at gøre det igen.
Regimet ved, hvad det beder mændene om.
Allerede i sommeren 1941
henviser en højtstående leder til den "psykologisk støtte til de mænd,
der er involveret i denne gerning.
'Dagens indtryk' skulle udviskes
ved at holde kammeratlige sammenkomster om aftenen."
Otto Ohlendorf havde de samme problemer med sine mænd, der deltog i massakrerne.
Otto Ohlendorf sagde: "Mine mænd led mere end ofrene."
Når man ser det fra et nutidigt perspektiv,
er det en absurd genfortolkning.
Det er gerningsmændene, der leder efter psykologiske mekanismer,
de kan bruge til at se sig selv som ofre,
fordi de måtte gøre ting, der fik dem til at lide.
Han havde Mitleid med sine mænd, hvis de skulle gøre noget,
der ville være smertefuldt for dem.
Nogle af indsatsgruppe-soldaterne
tog spædbørn og smadrede deres hoved mod et træ for at spare på ammunitionen.
Ohlendorf forklarede: "Jeg lod ikke mine mænd gøre det.
Hvis der var spædbørn, sagde jeg, at moren skulle holde barnet mod brystet,
og så skulle de sigte mod barnet.
For så dræber de dem begge med ét skud,
sparer ammunition, og mødrene holder op med at græde."
Så det var Mitleid med hans mænd, ikke med ofrene.
I retssagen mod indsatsgrupperne
vil retten vide, hvad der motiverede Ohlendorf til at udstede disse ordrer.
Han hævder, han blot var loyal over for regeringen.
Likvideringsordren kom fra rigets Fører.
Så i den forstand er det en politik fastlagt af Føreren.
Ud fra nazi-propaganda mener Ohlendorf, at jøderne er ansvarlige
for kommunismen i Sovjetunionen, og derfor er fjender af det tyske rige.
Hvorfor tror Ohlendorf, at propaganda er sandhed?
Han mente nok ikke, det var propaganda.
Han voksede op i en nationalistisk familie.
På universitetet havde han professorer,
der underviste i problemerne ved bolsjevisme,
problemerne ved kommunister og jøder.
Man bliver fodret med det konstant.
Og det styrker, tror jeg, en allerede eksisterende tro.
Og så kommer en regering til magten, der siger: "Ja, det er sandt."
Han mente bestemt, at bolsjevikkerne var jøder,
og at de skulle dræbes.
En overlevende fra en af massakrerne vidner i retten efter krigen.
De stillede os op på kanten af graven, klemt sammen.
Så begyndte de at skyde.
MILITÆRDOMSTOL I KYIV 1946
Jeg lukkede øjnene, knyttede næverne,
spændte alle muskler og hoppede.
Faldet syntes at tage for evigt.
Endelig landede jeg på ligene. Jeg var ikke blevet ramt.
Efter et stykke tid stoppede skydningen.
Jeg hørte tyskerne komme ned i graven
for at skyde dem, der stadig stønnede.
Nogle rykkede og krampede stadig i dødsstunden.
De brugte lommelygter til at se dem, der var i live og skyde dem.
Jeg spillede død, bange for at blive opdaget.
De fleste mænd i reservepolitibataljon 101 var ikke overbeviste nazister.
Tyve år efter krigen
beskriver de for efterforskerne, hvordan de oplevede mordet på jøderne.
Jeg kan stadig se billedet for øjnene.
Jeg husker, jeg tænkte dengang,
at vi ikke havde jord nok til at begrave så mange lig.
Jeg var vred over, at vi var blevet svin, mordere.
Vi anerkendte ikke jøder som mennesker.
Den første jødemassakre i Jozefow var meget traumatisk.
Så vænner de sig til hurtigt til det.
At de så hurtigt blev vant til det, de lavede,
og så hurtigt blev vant til at dræbe som en normal rutine,
var en af de store overraskelser for mig, der kom ud af forhørene.
Man kan se i de første drabsoperationer, at mændene kan beskrive dem detaljeret.
Derefter bliver det meget uklart. De husker ikke, hvilken by de var i.
RESERVEPOLITIBATALJON 101
Mændenes opførsel er stærkt påvirket af bataljonens ledelse.
Ved roret står major Wilhelm Trapp, som leder de 500 mænd.
Han var en afholdt, respekteret overordnet, og han sagde:
"Hvis jeg havde et valg, ville jeg ikke give ordren. Men..."
Han bad dem om solidaritet for at hjælpe ham med denne opgave,
som ikke kom fra ham,
og bad dem om ikke at lade ham i stikken.
Det var en kombination af tvang og fri vilje.
De fik at vide, at de kunne nægte at gøre det,
men så måtte de acceptere, at kammeraterne skulle gøre det i stedet.
Det var en kombination af:
"Det skal gøres, politibataljonen skal gøre arbejdet,"
og "Hvis du er svag, kan du nægte, men det er på kammeraternes bekostning."
Den kombination skaber pres,
hvilket førte til, at de fleste deltog i skyderiet.
ŁOMAZY, POLEN - 17. AUGUST 1942
MORD PÅ 1.700 JØDER AF RESERVEPOLITIBATALJON 101
Kun få politimænd nægter at udføre ordren om at dræbe.
Nej! Vi håbede, vi var færdige.
Flere kartofler?
Objektivt set skete der intet dårligt for nægterne.
De blev sat til at rense latriner og den slags.
De blev kaldt øgenavne: skiderik, beskidte svin, tøsedreng osv.
De mænd var ikke hjemme.
De tog ikke hjem til deres familier efter fyraften.
I stedet var de i en gruppe af mænd i et uforudsigeligt tidsrum,
altid med de samme folk, der kunne plage dem,
fornærme dem og holde dem udenfor.
Man skal være meget selvsikker for at kunne udholde det.
De bliver ikke korporligt straffet, men "kun" straffet socialt,
men for mennesker er social straf noget af det værste, der findes.
Hvad tænker de mest på? Hvad driver dem? Jeg tror ikke, de er besat af jøder.
De er mere motiveret af,
hvad de tror, andre tænker om dem end af, hvad de mener om jøder.
De tænker nok meget på sig selv, og hvordan de kommer igennem det.
Kaptajn Wolfgang Hoffmann tror, han kan tage presset,
men han har et problem.
En af kaptajnerne udvikler en psykosomatisk sygdom.
Han bliver syg, hver gang hans deling skal udføre en drabshandling.
Han ligger i sengen med mavekramper og kan ikke komme ud af sengen.
Og drabshandlingerne skal udføres hans underordnede.
Han ville være morder, men hans krop brød sammen.
Og mændene syntes selvfølgelig, det var meget fejt.
Han var uhyrligt flov.
Det er meget anderledes for kaptajn Julius Wohlauf.
Han er ambitiøs, vil skabe en karriere og udmærke sig på arbejdet.
Og han er forelsket.
Wohlauf blev gift i Hamborg i juni kort før den første massakre.
Som officer må han tage sin kone med til Polen, hvor aktionerne blev udført.
Han vil råde bod på, at de ikke fik en bryllupsrejse.
Wohlauf tager sin gravide brud med til en ghettorydning.
Den forfærdeligste ghettorydning i hele operationen
i næsten alle mændenes vidneudsagn var, da de tog 11.000 jøder fra Miedzyrzec
og skød tusind af dem i ghettoen, og gaderne bare var fulde af lig,
og satte de andre 10.000 på toget til Treblinka.
Toget er så overfyldt, at de må tvinge folk ind og sømme dørene til,
ellers springer de op.
Og hun står på pladsen og ser det og er vidne til at det her.
Det viser, at Wohlauf var stolt af det, han lavede og ville vise sin brud det.
Han skammede sig ikke spor.
Ghettoer begynder at vokse op overalt i øst.
Folk, der holdes inde i dem, inden de bliver myrdet.
Ofrene blev filmet og fotograferet af deres bødler.
Politiet bevogter folket og dræber dem.
Men kun så længe, nationalsocialisterne er ved magten.
Hverken før eller efter denne tid
besluttede en politimand at dræbe jøder i massevis.
Jeg tror ikke, folk er født til at dræbe.
Jeg tror, vi kan blive mordere under de rette omstændigheder.
Vi må tænke over, hvad forholdet er mellem individet og staten.
Hvis staten er en stat, der siger: "Det er den gruppe, vi hader,
og vi vil have, at I sørger for, at den gruppe bliver håndteret."
Det er et vigtigt forhold.
Selvom disse individer deler statens ideologi,
som de er aktører eller instrumenter for...
Når staten ikke længere har magten, når regeringer skifter,
har de ikke længere en grund til at deltage i statens vold.
Det er en af grundene til, at forståelse af gerningsmænd er afgørende,
og at vi tænker kritisk på vores forhold til staten,
og hvad den siger, vi skal.
Det tyske rige før krigen.
I 1933 kom nazisterne til magten
og ændrede lovene for at tilpasse dem deres idéer.
Det skånselsløse had mod jøder bliver statslære,
og de begynder straks at drive alle jøder ud af det tyske samfund.
Omkring 2.000 anti-jødiske love vedtages.
En gruppe mennesker bliver systematisk udelukket, stigmatiseret og ydmyget.
Det første skridt mod massemord
er en kategorisk forskel mellem "os" og "dem".
Alle bemærkede, at folk mistede arbejdet, blev tvunget til at forlade deres hjem,
fik deres ejendele bortauktioneret, og deres firmaer blev stjålet fra dem.
Alt det var en offentlig proces. Det var ikke en hemmelighed.
Og den proces styrker splittelsen.
De er "dem", mens "vi" er de andre.
Hvis jeg definerer nogen som anderledes i teorien
og behandler dem anderledes i praksis,
vil viljen til at udøve vold mod den person
vokse støt med tiden.
Den fysiske vold eskalerer under krigen.
Under tysk besættelse opstår der pogromer i øst.
Jøder bliver angrebet af civile.
Billeder fra Lemberg i sommeren 1941.
Besætterne opildner til disse voldsudbrud.
De, der overlever, bliver senere dræbt af tyskerne.
En gerningsmand i Lemberg vidner i retten efter krigen.
Vores leder fortalte vores gruppe på 12 mænd om vores fremtidige opgaver.
Vi skulle samle og skyde den jødiske befolkning.
Konvojen stoppede 70-90 meter fra graven.
Konvojen stoppede 70 -90 meter fra graven.
Gruppeføreren opdelte sine mænd på følgende måde...
...seks mænd til at holde vagt og seks til at skyde.
Jeg blev befalet til at skyde.
Skydningen foregik så på følgende måde...
Omkring 45-50 mennesker blev adskilt og ført til graven.
...og ført til graven.
De skulle stille sig op mod os.
Og sådan blev de skudt.
De så det som jobbet, som opgaven, som arbeit.
Noget, de skulle gøre.
Så på den måde bliver det en rutine.
Men de var stadig altid klar over, hvor svært det var.
Der ved, at de fik det beskidte arbejde. De blev bedt om at gøre noget meget svært.
Det var uheldigt, at de kom i den bataljon og blev sendt ud for at gøre det.
Hver gerningsmand udviklede sin egen måde
at retfærdiggøre det, de gjorde.
"Nogen skal gøre det beskidte arbejde."
Eller måske: "Vi har en historisk pligt at opfylde."
En anden faktor kunne have været: "Jeg er bedre til det end andre."
De havde alle begrundelser,
der gjorde, at de kunne finde mening i mordene.
I sidste ende viser det, at massemord
begås af tænkende mennesker, der ikke udfører ordrer som en maskine,
men som tænker og forstår, hvad de laver.
LUBNY, UKRAINE - 16. OKTOBER 1941
JØDER FØR DERES HENRETTELSE
Jeg prøvede på kun at skyde børn.
Manden ved siden af mig skød moderen, og jeg skød hendes barn.
Jeg indtalte mig selv, at barnet alligevel ikke ville kunne leve uden sin mor.
Han oversætter sin forfærdelige handling
til noget moralsk godt i form af "forløsning".
Det er nøglen til at forstå, hvorfor mændene gjorde det.
Det er ikke blind lydighed.
I stedet fortolker de kommandoerne på en måde, der er acceptabel for dem
og gør, at de kan se sig selv som moralsk retfærdige.
Hvorfor blev børn også skudt?
Ohlendorf udbedes en forklaring.
Dette spørgsmål er afgørende for sagen mod lederne af indsatsgrupperne.
Jeg spurgte om det.
Han sagde: "Fordi hvis de voksede op og vidste, hvad vi gjorde mod forældrene,
ville de være Tysklands fjender.
Og jeg var interesseret i langvarig beskyttelse af mit Vaterland.
Og derfor er det også nødvendigt at dræbe børnene."
Otto Ohlendorf, far til fem børn, udviser ikke den mindste smule anger.
Hvad med major Wilhelm Trapp?
Forstår han sine ugerninger?
Han ved, han gør noget forfærdeligt.
Han siger endda til sin chauffør:
"Gud forbyde, at Tyskland taber krigen, for hvis det, vi laver her i Polen,
bliver bragt for retten, så Gud nåde os tyskere."
Først bagefter tænkte jeg, at det var forkert.
Man begyndte at vakle.
De klare begreber, man før havde, var væk.
Hold op med at diskutere!
Mændene bliver desensibiliserede af de konstante drab.
- Hold op! - Han begyndte da!
For guds skyld!
- Hvad vil du? - Jeg vil hjem!
For mig er en af de forfærdeligste konklusioner,
der kom ud af det, at i løbet af tiden blev bataljonen delt i tre grupper.
En gruppe var mænd, der lærte at nyde at dræbe andre mennesker.
Og de kom tilbage fra drabene,
spiste frokost og spøgte om, hvad de havde gjort.
En, der finder særlig stor glæde ved at dræbe, er Hartwig Gnade.
Han bliver en brutal, sadistisk morder, der føler stor glæde
ved at torturere ofrene før skydningerne.
Jøder bliver tvunget til at kravle nøgne på vej til graven,
mens Gnade beordrer sine mænd til at slå ofrene med køller.
Her er en, der bogstaveligt talt blev ændret af det, de gjorde og så,
og degenererer til et meget forfærdeligt menneske på ret kort tid.
Og der var en mellemgruppe. De var lidt passive.
Når de skulle deltage i en operation, gjorde de, hvad der blev sagt,
men de tog aldrig initiativ til at slippe for det eller gøre mere.
Den tredje gruppe er modstanderne såsom løjtnant Heinz Bumann,
der fik sig selv forflyttet tilbage til Hamborg efter få uger.
Men han blev ikke en helt.
De fandt altid måder at gøre det på, der holdt maskinen i gang.
Nogle sagde, at de var indisponerede eller følte sig for svage den dag.
Men alt det var ikke modstand.
Det var bare et forsøg på at tage individet ud
uden at betvivle politibataljonens legitimitet.
Medlemmerne af reservepolitibataljonen er med til skydningen af 38.000 jøder.
Og de sender yderligere 45.000 i udryddelseslejre.
Det skræmmende og centrale ved politibataljon 101
er, at man ikke behøver at handle ud fra overbevisning
og være motiveret af ideologi for at udføre massemord.
Der er over 130 politibataljoner under anden verdenskrig.
Af alle de enheder har Hamborg bataljonen den fjerde højeste mordprocent.
Reservepolitibataljon 101 er på en måde atypisk.
Det gør det på en måde endnu mere skræmmende.
Vi ser, at en bataljon uden forberedelse,
uden udvælgelse, uden indoktrinering, uden nazificering
alligevel kan blive en af de mest produktive drabsenheder
i det tyske politi.
Nürnberg, 10. april 1948. Domsafsigelsesdagen.
Død ved hængning.
Så lægger de dem ned, nikker til dommeren, træder tilbage.
Og bum, til elevatoren. Og ned i helvede.
Jeg gik ned til dødscellerne under retsbygningen for at tale med ham.
Jeg havde aldrig sagt et ord til nogen tiltalte uden for retssalen.
Selvom jeg håbede, at han ville sige til mig...
Da jeg gik ned for at møde ham, og han skulle hænges...
"Kan jeg gør noget for dig?"
Jeg forventede: "Sig til mine børn og kone, at jeg elsker dem, og undskyld."
Ikke et ord af anger eller fortrydelse.
Han sagde, han ville skyde sin egen søster under lignende omstændigheder.
"Farvel, mr. Ohlendorf," sagde jeg og smækkede døren i hovedet på ham.
Jeg lavede en CNN-udsendelse, og de sagde: "Hvordan er det at tale med de monstre?"
Jeg sagde: De var ikke monstre." De sagde: "Hvad mener du?
De dræbte tusindvis af børn. Kalder du ikke det monstre?"
Jeg sagde: "Er den mand, der smed atombomben over Hiroshima,
var han også et monster?"
Det var præsident Truman. Jeg fik aldrig svar på det spørgsmål.
Jeg er ikke i tvivl om, at Ohlendorf var en tysk patriotisk mand,
og han gjorde det, han mente, var i landets interesse.
Men det er ikke et argument, som et normalt menneske
bør kunne sige og gå fri.
Efter krigen vil tyskerne glemme.
Det vil politiet også.
60.000 politibetjente var involverede i masseskydninger under krigen.
Mange bliver ved politiet efter 1945.
Først i slutningen af 1950'erne bliver det klart,
i hvilket omfang almindelige tyskere var involverede i holocaust.
Retsvæsenet efterforsker over 172.000 mænd,
inklusive medlemmer af SS, Gestapo og politiet.
Under 500 af dem bliver dømt for deres deltagelse i folkemordet.
Retsførfølgelsen var en katastrofe.
Der var indsamlet masser af materiale og dokumenter,
og der var egentlig gode beviser,
men der manglede vilje til at straffe dem, der havde deltaget i forbrydelserne.
Hamborg bataljonen bliver også efterforsket.
210 tidligere medlemmer bliver afhørt.
Fjorten af dem bliver sigtet i 1967.
I retssagen lykkes det at afsløre detaljer om processerne og adfærdsmønstrene
i bataljonen.
Julius Wohlauf bliver også retsforfulgt.
Manden, der tog sin kone med til Polen.
Mange af disse mænd ser sig selv som dobbelte ofre.
Offeret, der blev valgt til at lave Det Tredje Riges beskidte arbejde.
Og så er de offer for en efterfølgende ny moral eller ny lov,
som indføres efter krigen, som de finder fuldstændig uretfærdig,
fordi det ikke var "ulovligt", da de gjorde det.
Det var, hvad regeringen havde beordret.
Så de er fortæret af selvmedlidenhed, ikke af skyld.
"Stakkels mig."
Ikke offeret. "Stakkels mig. Se, hvad jeg skulle gøre."
Kun to tiltalte skal afsone en fængselsstraf.
En af de tiltalte er Julius Wohlauf.
83.000 mennesker blev myrdet, og ingen af dem føler sig ansvarlige.
De var lejesvende i marken.
Men hver politimand havde valgfrihed og ikke meget.
De, der ikke myrdede af overbevisning, indordnede sig.
Jeg tror desværre, det viser,
at alle mulige mennesker kan blive mordere under bestemte omstændigheder.
At regimer, der vil begå folkemord eller massemord,
aldrig undlader at gøre det pga. mangel på folk til at trykke på aftrækkeren.
Der er begået adskillige folkedrab siden holocaust.
Der har været massakrer og massemord.
Der er andre sammenhænge,
hvor vi finder mekanismerne,
der får folk til at dræbe andre uden nogen personlige
eller psykologiske motiver.
Når folk kan sige til sig selv: "Jeg er et hjul i maskineriet og ikke ansvarlig."
Med den holdning er næsten alt muligt.
Holocaust var en unik forbrydelse i planlægningen og udførelsen.
Men den dag i dag
bliver folk dræbt for at tilhøre en anden gruppe.
SREBRENICA, BOSNIEN 1995 OVER 8.000 MENNESKER MYRDET
RWANDA 1994 OVER 800.000 CIVILE MYRDET
MŶ LAI, VIETNAM 1968 504 CIVILE MYRDET
173 AF DEM VAR BØRN (56 SPÆDBØRN)
Vi vil gerne tro, at vi er herre over vores skæbne.
Men jeg tror faktisk,
vi er mere formet af ting, vi har ringe kontrol over.
Vi kan få større kontrol ved at være mere bevidste om dem.
En af årsagerne til at skrive en bog som Ordinary Men
er, for at folk kan blive mere bevidste om vores sårbarhed og påvirkelighed,
således at når vi møder den slags omstændigheder,
bliver vi ikke overrumplede over, at vi har den evne
og tager en mere bevidst beslutning end ellers.
Er en normal mand et monster?
Jeg tror, alle er i stand til at gøre ting,
som de ikke forestiller sig, at de er i stand til.
Jeg tror, vi vil se gerningsmænd som anderledes,
folk som Ohlendorf,
fordi vi ikke vil se os i spejlet og se os selv blive reflekteret tilbage.
De havde jakkesæt på og var universitetsuddannede.
De talte flere sprog.
Og jeg tror, vi vil tro på, at vi aldrig ville gøre, hvad de gjorde.
Man behøver ikke være ideologisk.
Man behøver ikke være hadefuld.
Man behøver ikke være noget, og man kan stadig dræbe.
Så er spørgsmålet: "Er normale eller almindelige mennesker monstre?"
Det har vi alle potentiale til.
Oplevelsen i Nürnberg har formet ham for evigt.
Gennem hele livet har Benjamin Ferencz arbejdet for at sikre,
at forbrydelser mod menneskeheden ikke gentager sig.
Det var på hans initiativ,
at Den Internationale Straffedomstol blev grundlagt i Haag,
hvor krigsforbrydelser stadig retsforfølges i dag.
Vi er alle indbyggere på en lille planet.
Tanken er, at når vi anerkender,
ikke at vi har forskellige religioner, lande og farver,
men alle er mennesker, der bor på en lille planet.
Hvis vi følger den samme vej, får vi succes.
Hvis ikke, ophører vi med at eksistere.
Jeg har gjort mit. Jeg er hundrede år gammel.
Jeg ved ikke, hvor længe jeg kan fortsætte.
Men så længe jeg kan, gør jeg det.
Nu giver jeg faklen videre til de unge.
Kom nu, kig herhen. For vores hjem.
Ja, kram.
Tekster af: Pernille G. Levine