Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Němečtí policisté na okupovaném východě v roce 1942.
Přijeli prosazovat německou nadvládu na dobytém území.
Svědomitě vykonávají rozkazy.
Mají speciální úkol.
Postřílet tisíce Židů.
Z bezprostřední blízkosti.
Historici a další experti
provedli rozsáhlé studie těchto mužů, kteří zmáčkli spoušť.
Chtějí zjistit, jak se taková masová vražda mohla stát.
A objevili něco mimořádného.
Tito muži zabíjet nemuseli.
Nemuseli splnit rozkaz.
Kdybyste měli odvahu říct, že to nedokážete udělat,
možná by vás považovali za zbabělce a měli byste špatný záznam ve složce,
ale nebyli byste nijak přísně potrestáni.
Dvacet let po válce proběhl soud za vraždy spáchané hamburskou policejní jednotkou.
Jaká byla jejich motivace?
Proč stříleli?
Tohle nejsou ideologicky motivovaní, ochotní popravčí.
Tohle nejsou vycvičení zabijáci.
Jsou to lidé s civilním zaměstnáním, jako taxikáři nebo instalatéři.
V každém ohledu to byli zcela obyčejní muži.
OBYČEJNÍ CHLAPI
Hamburk v létě roku 1942,
tři roky od začátku války.
Režim rekrutuje muže na speciální úkol.
V roce 1942 se ocitli na dně pracovní síly
kvůli lidským ztrátám,
které armáda utrpěla v Rusku.
A k okupaci rostoucí Německé říše potřebují rostoucí pracovní sílu.
Chtěli každého, kdo jim přišel pod ruku,
aby zaplnili nedostatek pracovních sil.
Byli povoláni i starší muži od rodin, kteří už nebyli pro Wehrmacht vhodní.
Mnozí z nich nejsou přívrženci nacistů ani nejsou nepřátelští vůči Židům.
Pocházejí z historicky sociálně demokratického prostředí.
Byli to pekaři, řemeslníci,
truhláři a obchodníci, kteří pracovali v kanceláři.
Tento policejní prapor v podstatě odráží
průměrnou pracující populaci Hamburku.
Byli povoláni jako záložní policisté.
Jejich výcvik jim ale nedává dostatek času
připravit se na to, co je čeká.
21. června 1942
se rozloučí se svými rodinami a opustí své domovy.
Dostali docela abstraktní popis mise,
která spočívala v zabezpečení německy okupovaných oblastí.
Odvezli je do Polska.
Dne 25. června dorazil 101. záložní policejní prapor
do jižní části Lublinu.
Víme, že neměli žádnou přípravu.
Nevěděli, že tohle budou v Polsku dělat.
Důstojníci to nevěděli. Trapp...
Major Trapp se to dozvěděl až den předtím.
Je 13. července 1942
a prapor se musí hlásit časně ráno.
Major Trapp, který příkaz doručuje, je starší muž,
který je mezi svými muži velmi oblíbený,
protože není typickým autoritářským velitelem.
Muži mu říkají „táta“ Trapp.
To ukazuje, jaký měli vztah.
A major Trapp stojí před praporem a řekne:
„Dnes mám pro vás strašlivý úkol.“
Zakoktává se, po tvářích mu tečou slzy.
Viditelně se snaží fyzicky ovládat.
Bylo pro něj strašně těžké svým mužům vysvětlit, o co je žádá.
Mají zastřelit 1 500 židovských mužů, žen a dětí.
A pak jim dá tuto možnost:
„Pokud se na to někdo z vás necítí,
můžete vystoupit a nemusíte se toho zúčastnit.“
Říct jim, ať vystoupí, pokud se toho nechtějí zúčastnit,
od nich vyžaduje, aby jednali.
Ale když stojíme před rozhodnutím
a nevíme přesně, co je správné a co ne,
obvykle neuděláme nic.
Jeden muž vystoupí.
Kapitán roty, který se stydí za to,
že jeden z jeho mužů je prvním „zbabělcem“, na něj začne řvát.
Trapp ho přeruší a toho muže si vezme pod ochranu.
Načež asi tucet lidí následuje jeho příklad.
Pozor! Rozchod!
Z historického hlediska je to neuvěřitelně zajímavá situace,
protože ty příkazy jsou zdokumentované
a podle jejich vydání je jasné, že tito muži zabíjet nemuseli.
Podle poválečného narativu jste se zúčastnit museli,
jinak by vás zastřelili.
Tady ale jasně vidíme, že tomu tak nebylo.
Měli možnost volby.
To samé platilo pro všechny vražedné jednotky.
Dodnes nebyl nalezen jediný případ,
kdy byl ohrožen život podřízeného,
pokud odmítl zastřelit neozbrojené civilisty.
Všechno začíná v září roku 1939. Německý Wehrmacht vtrhne do Polska.
Za pár týdnů je země poražena.
Miliony Poláků padnou do rukou Němců a ti je teď mají držet pod dohledem.
A k tomu režim potřebuje bezpečnostní jednotky.
V Německé říši se angažují desítky tisíc mužů,
aby se stali policisty na okupovaných územích.
Doufají, že se tak vyhnou vojenské službě v první linii.
S tolika uchazeči si režim může dovolit být velmi vybíravý.
K policii se přihlásilo 160 000 dobrovolníků.
A bylo jich přijato jen 26 000 až 30 000.
HISTORIK
Pak měli šest měsíců výcvik
a prošli si i ideologickým školením,
během kterého jim bylo jasně sděleno, co se od nich očekává.
Bylo jim řečeno, že jako vyšší rasa musí zajistit
národní socialistickou politiku
a zavést ji na okupovaných územích.
Po výcviku muži zjistí, co to ve skutečnosti znamená.
Jejich úkolem je zavést
brutální nacistickou politiku na okupovaných územích.
Proto si režim vybral muže, kteří sympatizovali s nacistickou kauzou.
Seskupeni do policejních praporů jsou posláni do Polska.
Tam budou utlačovat, pronásledovat a vraždit civilisty,
zejména Židy.
Tyto jednotky začali střílet civilisty
už v říjnu nebo listopadu 1939.
Polské odbojáře, duchovní, intelektuály i Židy.
Vyháněli lidi a deportovali je.
V podstatě se dá říct, že tyto jednotky
uvedli politiku národního socialismu do praxe.
O dva roky později došlo k útoku na Sovětský svaz.
Je to válka dobývání a vyhlazování.
Podle německých plánů
mělo zemřít 30 milionů Sovětů, aby se uvolnilo místo k životu.
Mobilní vražedné jednotky, složené z policie a příslušníků SS,
zvané „Einsatzgruppen“, podporují jednotky v boji.
27. června 1941 vstoupí 309. policejní prapor do Bělostoku.
Ideologicky naprogramovaní muži zavřou 800 Židů do synagogy a zapálí ji.
A pak zabijí mnoho dalších.
Další den jsou tito policisté vyznamenáni za to, že „zabezpečili“ město.
Celkem 18 000 mužů postupuje za frontou do vesnic a měst,
kde většinou mladí a indoktrinovaní ozbrojenci
na místě zastřelí všechny židovské muže, ženy a děti.
Začíná holokaust, systematické masové vraždění Židů.
Mnoho střelců je z vražd traumatizováno,
což je jeden z důvodů, proč na konci roku 1941
vznikly velké vyhlazovací tábory, jako je Osvětim.
NACISTY OKUPOVANÉ POLSKO 1941–1942
Proces masové vraždy musí být efektivnější a mírnější k pachatelům.
Pokud chceme zjistit
podíl obětí holokaustu
podle toho, jak zahynuli,
myslím, že nejlepší odhad je ten,
že polovina, asi tři miliony, zemřela v táborech smrti,
v plynových komorách.
Téměř milion zemřelo kvůli takzvaným vězeňským podmínkám.
Kvůli hladu, epidemiím, v ghettech a na konci války v pochodech smrti.
Což znamená, že přes dva miliony zemřelo zastřelením
v těchto hromadných popravách.
Přes dva miliony lidí bylo zavražděno tváří v tvář svým vrahům.
I dnes je to málo známý fakt. Je to takzvaný „zapomenutý holokaust“.
Liepaja v létě 1941,
v oblasti působení Einsatzgruppe A.
Toto je jediný objevený film,
který ukazuje střílení Židů na východní frontě.
Oficiálně je natáčení zakázáno,
protože vraždění má zůstat v tajnosti.
Udělali jen dvě chyby.
Zaprvé, o všem si vedli záznamy.
A poslali to do Berlína,
kde to konsolidovali s ostatními z B, C a D.
Což poskytlo ucelený obrázek o tom, koho zabili, ve kterých městech,
v jakém útvaru, na čí příkaz a kdy.
To byla první chyba. A druhá byla, že jsem je našel.
Norimberk po válce.
Takzvaná „Tisíciletá říše“ leží v troskách.
Ve městě, kde se kdysi pořádala shromáždění nacistické strany,
chtějí Spojenci postavit německé zločiny před soud.
V norimberském Justičním paláci jsou souzeni hlavní váleční zločinci.
Tyto zločiny nařídili a podle toho budou stíháni.
Ale kdo ty vraždy prováděl?
To má za úkol zjistit Benjamin Ferencz, 27letý právník.
A tak se vydává hledat stopy.
Na začátku roku 1947 objevil jeho vyšetřovací tým něco významného.
Jednoho dne přišel jeden z mých výzkumníků a říká: „Podívej, co jsem našel.“
A podal mi hromadu papírů: „Ereignismeldungen aus der UDSSR“.
Jsou to seznamy smrti vražedných jednotek,
SS Einsatzgruppen.
Vraždy stovek tisíc lidí byly zdokumentovány
jako záznam o úspěchu.
Vzal jsem si malý sčítací stroj
a začal sčítat zápisy od Einsatzgruppe A.
Zabito 10 000 lidí, 15 000 lidí, 20 000 lidí.
A začal jsem je sčítat.
Když jsem sečetl přes víc než milion, řekl jsem: „To stačí.“
Ferencz chce zodpovědné příslušníky SS postavit před soud.
Ale jeho nadřízený to odmítne.
Nemají na to rozpočet ani čas.
Trochu mě to rozzuřilo a řekl jsem: „Nemůžete je jen tak nechat jít!
V ruce držím milion vražd. Nemůžete je nechat jít!”
A on: „Zvládneš na tom dělat vedle své práce?“
Řekl jsem: „Jasně.“
A on: „Dobře. Máš to.“
To byl můj první případ coby advokát.
Stal jsem se hlavním žalobcem největšího případu vraždy v dějinách lidstva.
Pomsta není naším cílem. Ani neusilujeme o spravedlivou odplatu.
Žádáme tento soud, aby potvrdil skrze Mezinárodní trestní právo,
právo člověka žít v klidu a důstojnosti.
Obvinili 24 příslušníků SS z Einsatzgruppen.
Všichni vedli mobilní vražedné jednotky.
Oni neodpovídají hollywoodskému obrazu nacistického pachatele.
Tím obrazem je stoupenec, který není nijak zvlášť inteligentní
a kterému záleží jen na tom, aby zabil co nejvíc lidí.
Historická realita je zcela jiná.
Někteří velitelé Einsatzgruppenů měli dvojí doktorát.
Většinou patřili do střední třídy, byli vzdělaní a opravdu sofistikovaní.
Dokázali se s vámi bavit o Mozartovi nebo Beethovenovi.
Začneme obviněným jménem Ohlendorf.
Jedním z nich je Otto Ohlendorf,
bývalý šéf Einsatzgruppe D.
Dával rozkazy 600 mužům, kteří za rok zavraždili 90 000 lidí.
Ohlendorf na mě udělal velmi dobrý dojem.
Věděl jsem, že je otcem pěti dětí.
HLAVNÍ ŽALOBCE V PROCESU S EINSATZGRUPPEN
Byl upřímný.
Vypadal dobře.
Byl pohledný. Dobře mluvil.
Byl si sebejistý,
což lidi přitahovalo.
Myslím, že svět očekával, že člověk,
který je zodpovědný za...
mobilní vražednou jednotku, bude vypadat jinak.
Čekali, že bude ošklivý, starý, šílený, nemocný, sadistický,
možná hloupý, jakýsi odpadlík.
Ale tohle byl schopný muž.
Soudci se líbil.
Soudce řekl: „Líbí se mi. Zdá se milý.
Ale zabíjel lidi. Tomu nerozumím.“
Ohlendorf soud překvapí svou otevřeností.
Soudce mu několikrát poděkoval za výpovědi,
které už Spojencům přednesl během výslechu v roce 1946.
Jak byli dopraveni na místo popravy?
V nákladních autech.
Bylo jich vždy tolik, kolik jich bylo možné ihned popravit.
Byl to váš nápad?
Ano.
V jakých pozicích byly oběti zastřeleny?
Vestoje nebo vkleče.
Dne 13. července 1942
je hamburský 101. záložní policejní prapor na cestě k první popravě.
Policisté nejsou připraveni na to, co je čeká.
Rozhodně nebyli poučeni o tom, jak provést masakr popravčí čety.
Poprvé šlo o improvizaci.
Odvezli je do lesa.
A pak tam policisté po jednom přivedli
některé ženy a děti.
Takže namísto anonymizace
a udržování odstupu mezi vrahem a obětí,
tu máte osobní identifikaci s člověkem, kterého zabijete
z bezprostřední blízkosti.
Někteří policisté s obětmi vedli konverzace,
když je vedli do lesa.
Někteří z nich byli němečtí Židé, kteří předtím Německo opustili.
Jeden z těch Židů měl v Hamburku kino, kam tenhle policista chodil.
A tak zjistí, že zabije majitele kina, do kterého chodíval.
Netřeba říkat, že si to vybralo svou psychologickou daň.
Oběti se bály o své životy a věděly, že od smrti je dělí jen pár okamžiků.
A policisté prožívali emocionální krizi,
neboť věděli, že je budou muset zabít z bezprostřední blízkosti.
Je to neobyčejně otřesná zkušenost.
Někteří z toho začínají zvracet, protože jsou celí od krve a mozkové tkáně.
Zvracejí, jsou zdemoralizovaní, nemohou pokračovat.
Masakr trvá celé hodiny.
Nakonec v lese zůstalo ležet 1 500 židovských mužů, žen a dětí.
Když se večer vrátili domů, nabídli jim alkohol
a většina se opila, ale většina nemohla nic jíst.
Jídlo bylo nachystané, ale většina z nich neměla chuť jíst.
A někteří měli noční můry.
Jeden muž dokonce během spánku střelil puškou do stropu.
A další muž řekl jednomu z poddůstojníků:
„Jestli to musím udělat znovu, zblázním se.”
Takže...
Pro některé z nich to byla naprosto děsivá zkušenost.
Neuměli si představit, že by v tom mohli pokračovat.
Režim ví, co si od těchto mužů žádá.
Už v létě roku 1941
poukazuje vysoce postavený vůdce SS na „psychologickou podporu
pro muže zapojených do těchto činů“.
„Dojmy ze dne" musí být
„vymazány pořádáním večerních kamarádských setkání.“
Otto Ohlendorf čelil stejným problémům se svými muži,
kteří se masakrů účastnili.
Otto Ohlendorf řekl: „Moji muži trpěli víc než oběti.“
Když se na to podíváme z dnešního pohledu,
je to absurdní interpretace.
Pachatelé hledají psychologické mechanismy,
pomocí kterých se vydávají za oběti,
protože museli dělat věci, kvůli kterým trpěli.
Měl soucit se svými muži, kteří museli dělat věci,
které pro ně byly bolestivé.
Někteří vojáci z Einsatzgruppen
vzali kojence a rozbili mu hlavu o strom.
Aby ušetřili munici.
Ohlendorf nám řekl: „To jsem svým mužům dělat nedovolil.
Řekl jsem jim, ať si matka drží kojence na hrudi
a pak ať míří na dítě.
Protože tak zabijí oba jednou ranou,
ušetří munici a matky přestanou plakat.“
Takže měl soucit pro své muže, ne pro oběti.
V procesu s Einsatzgruppen
chce soud zjistit, co Ohlendorfa motivovalo vydávat rozkazy k zabíjení.
Tvrdí, že byl prostě loajální své vládě.
Příkaz k likvidaci
přišel od říšského vůdce.
Takže v tomto smyslu šlo o politiku určenou Führerem.
V duchu nacistické propagandy
Ohlendorf věřil, že Židé jsou zodpovědní
za komunismus v Sovětském svazu
a jsou tedy nepřáteli Německé říše.
Proč Ohlendorf věří, že propaganda je pravda?
Podle mě nevěřil, že šlo o propagandu. Vyrůstal v nacionalistické rodině.
Na univerzitě měl profesory,
kteří učili o problémech bolševismu,
komunismu a o problémech s Židy.
Cpou vám to do hlavy pořád dokola.
A myslím, že to jen posiluje vaše již existující přesvědčení.
A pak přijde vláda a řekne: „Ano, je to pravda.“
Určitě věřil, že bolševici byli Židé
a že je třeba je zabít.
Přeživší jednoho z masakrů po válce svědčila u soudu.
Seřadili nás na okraji jámy. Stáli jsme přitisknutí k sobě.
Pak začali střílet.
VOJENSKÝ TRIBUNÁL V KYJEVĚ 1946
Zavřela jsem oči, zaťala pěsti,
zatnula všechny svaly a skočila.
Ten pád trval věčnost.
Nakonec jsem přistála na těch tělech.
Nezasáhli mě.
Po chvíli přestali střílet.
Slyšela jsem, jak Němci sestupují do jámy...
aby zastřelili ty, kteří ještě sténali.
Někteří se stále cukali a zmítali se v mukách smrti.
Použili baterky, aby viděli, kdo ještě žije, a zastřelili je.
Dělala jsem mrtvou. Bála jsem se, že mě odhalí.
Většina mužů ve 101. záložním policejním praporu
nebyli nacisté z přesvědčení.
Dvacet let po válce
popsali vyšetřovatelům, jak prožívali vraždění Židů.
Pořád to vidím před sebou.
Tenkrát jsem si říkal,
že nemáme dost hlíny na to, abychom pokryli tolik těl.
Štvalo mě, že jsme se stali zvířaty, vrahy.
Neviděli jsme Židy jako lidské bytosti.
První masakr Židů v Józefówě byl velmi rozrušující a traumatizující.
A pak si na to velmi rychle zvykli.
Ta rychlost, s jakou si zvykli na to, co dělali,
ta rychlost, s jakou si zvykli zabíjet, jako by to bylo něco rutinního,
pro mě bylo jedním z překvapení, které z těch výslechů vyšlo.
O těch prvních vražedných operacích dokážou mluvit velmi podrobně.
A pak je to všechno rozmazané.
Nepamatují si ani jméno města.
101. ZÁLOŽNÍ POLICEJNÍ PRAPOR
Chování mužů je silně ovlivněno vedením praporu.
U kormidla je major Wilhelm Trapp,
který velí 500 mužům.
Byl oblíbeným a respektovaným nadřízeným.
Řekl: „Kdybych měl na výběr, ten rozkaz bych vám nedával, ale...“
Vyzýval je k solidaritě, aby ho podpořili v úkolu,
který nepřišel od něj,
a požádal je, aby ho nenechali ve štychu.
Byla to kombinace nátlaku a svobodné vůle.
Bylo jim řečeno, že to mohou odmítnout,
ale museli by přijmout skutečnost, že to za ně musí udělat jejich kamarádi.
A v tu chvíli tu máme kombinaci mezi:
„Musí to být provedeno. Policejní prapor musí dělat svou práci.
Ale jestli jsi slabý, můžeš to odmítnout, ale bude to na úkor tvých kamarádů.”
Tahle kombinace vytváří tlak,
což vedlo k tomu, že se toho většina z nich účastnila.
ŁOMAZY, POLSKO – 17. SRPNA 1942
101. ZÁLOŽNÍ POLICEJNÍ PRAPOR ZAVRAŽDIL 1 700 ŽIDŮ
Jen pár policistů odmítá vykonat rozkaz zabíjet.
Ne! Už jsme doufali, že je po všem.
Víc brambor?
Objektivně řečeno,
těm odpůrcům se nic špatného nestalo.
Měli za úkol uklízet latríny a tak.
Nazývali je různými jmény: bastard, špinavá krysa, slaboch a tak dál.
Tito muži nebyli doma.
Večer se nevraceli ke svým rodinám.
Místo toho byli ve skupině mužů na nepředvídatelnou dobu.
Vždycky s těmi stejnými lidmi,
kteří je mohli trýznit, urážet a odmítat.
Člověk musí být dost sebevědomý na to, aby to vydržel.
Sice je to „jen“ sociální trest, ne fyzický,
ale pro lidi je sociální trest mnohdy ten nejtěžší.
Na co nejvíc myslí? Co je pohání?
Nemyslím si, že jsou posedlí Židy.
Víc je motivuje to,
co si o nich myslí ostatní,
než co si oni sami myslí o Židech.
Myslím, že jsou posedlí sami sebou
a jak tohle zvládnou.
Kapitán Wolfgang Hoffmann věří, že ten tlak unese,
ale má problém.
U jednoho z kapitánů se projeví psychosomatická nemoc.
Pokaždé, když má jeho rota provést vražednou akci, zvrací.
Tak je v posteli se žaludečními křečemi a nedokáže ani vstát.
A vražednou akci musí vést jeho podřízený.
Chtěl vraždit, ale jeho tělo se zhroutilo.
A muži si samozřejmě mysleli, že šlo o zbabělost.
Strašně se styděl.
Pro kapitána Juliuse Wohlaufa se věci mají úplně jinak.
Je ambiciózní, chce si vybudovat kariéru a vynikat ve své práci.
A je zamilovaný.
Wohlauf se oženil v červnu v Hamburku, krátce před prvním masakrem.
Jako důstojník si mohl vzít svou ženu do Polska, do oblasti operací.
Chce si vynahradit zmeškané líbánky.
Wohlauf přivede svou těhotnou ženu na vyhlazení ghetta.
To nejhorší vyhlazení ghetta z celé operace,
podle téměř všech výpovědí,
bylo, když odvedli 11 000 Židů z města Międzyrzec
a tisíc jich zastřelili jen během vyhlazování.
Ulice lemovaly mrtvoly.
Těch zbylých 10 000 dali do vlaku směr Treblinka.
Vlak je tak narvaný, že dveře musí zatlouct hřebíky,
jinak se rozletí.
A ona stojí na náměstí a je toho všeho svědkem.
V tom je vidět, že Wohlauf byl hrdý na to, co dělá.
Chtěl to ukázat své ženě.
Vůbec se za to nestyděl.
Ghetta se objevovala po celém východě.
Lidi byli drženi uvnitř, načež je přišli zavraždit.
Oběti byly natáčeny a fotografovány svými trýzniteli.
Policisté je hlídají a zabíjejí.
Ale jen dokud byli u moci národní socialisté.
Ani před, ani po tomto období
nezabíjel žádný policista Židy hromadně.
Nevěřím, že se lidi rodí jako zabijáci.
Ale myslím, že za určitých podmínek se z nás mohou stát vrahové.
Musíme přemýšlet o vztahu mezi jednotlivcem a státem.
Pokud stát říká:
„Tuhle skupinu nenávidíme, a chci nebo chceme, abyste se s ní vypořádali.“
To je velmi vážný vztah.
Tito jedinci, i když sdílejí ideologii státu,
pro které jsou aktéry nebo instrumenty...
Když už stát nedrží moc,
když se změní vláda,
už nejednají nebo už nemají důvod
účastnit se na násilí toho státu.
A to je jeden z důvodů, proč je pochopení pachatelů zásadní.
Musíme přemýšlet kriticky o našem vztahu ke státu
a o tom, co nám říká.
Německá říše před válkou.
V roce 1933 se nacisté dostávají k moci
a mění zákony tak, aby odpovídaly jejich představám.
Z nemilosrdné nenávisti k Židům se stává státní doktrína
a okamžitě začnou vyhánět všechny Židy z německé společnosti.
Je přijato asi 2 000 protižidovských zákonů.
Skupina lidí je soustavně vylučována, stigmatizována a ponižována.
POSKVRNIL JSEM SVOJI RASU
Prvním krokem k masové vraždě
je kategorické rozlišení mezi „námi“ a „jimi“.
Všichni si všimli, že lidé přicházejí o práci,
jsou nuceni opustit své domovy,
jejich věci jsou vydraženy a podniky takzvaně „arizovány“.
Tohle všechno se dělo veřejně.
Nebylo to tajemství.
A tento proces to rozdělení posiloval.
Jsou to „oni“, zatímco „my“ jsme ti ostatní.
Pokud někoho definuji jako teoreticky odlišného
a i v praxi s ním zacházím jinak,
ta ochota použít proti tomuto člověku násilí
přirozeně poroste.
Fyzické násilí se během války stupňuje.
Za německé okupace dochází na východě k pogromům.
Civilisté napadají Židy.
Fotografie z Lembergu v létě roku 1941.
Okupanti tyto násilné konflikty podporují.
Ti, co přežijí, jsou později Němci zabiti.
Pachatel, který byl v Lembergu přítomen, po válce svědčil u soudu.
VOJENSKÝ TRIBUNÁL V KYJEVĚ 1946
Velitel oznámil naší 12členné skupině, jaké budeme mít úkoly.
Měli jsme shromáždit a postřílet židovskou populaci.
Konvoj zastavil asi 70 až 90 metrů od jámy.
Gruppenführer rozdělil své muže následovně...
Vedoucí skupiny rozdělil své muže následovně...
...šest mužů hlídalo a šest střílelo.
Já jsem měl za úkol střílet.
Já osobně jsem měl za úkol střílet.
Střelba pak pokračovala následovně...
...asi 45 až 50 lidí bylo odděleno a odvedeno k jámě.
...byli odvedeni k jámě.
Museli se seřadit a čelit nám.
A tak byli zastřeleni.
Viděli to jako jejich práci, jako jejich Arbeit.
Něco, co museli dělat.
Takže v tomto smyslu to bylo rutinní.
Ale myslím, že si uvědomovali, jak je to obtížné.
Byli si vědomi toho, že jde o špinavou dohodu.
Byli žádáni dělat něco extrémně těžkého.
A měli tu smůlu, že byli přiřazeni k tomuto praporu a vysláni tohle dělat.
Každý z pachatelů si našel vlastní způsob,
aby ospravedlnil to, co dělal.
„Někdo tu špinavou práci dělat musí.“
Nebo třeba: „Je to naše historická povinnost.“
Dalším faktorem mohlo být: „Dělám to líp než ostatní.“
Všichni měli odůvodnění,
které jim umožnilo najít v těch vraždách smysl.
Nakonec tedy vidíme, že masová vražda
je spáchána myslícími lidmi, kteří nevykonávají rozkazy jako stroje,
ale kteří přemyslí a rozumí tomu, co dělají.
LUBNY, UKRAJINA – 16. ŘÍJNA 1941
ŽIDÉ PŘED POPRAVOU
Mohl jsem střílet jenom děti.
Muž vedle mě zastřelil matku a já jsem zastřelil její dítě.
Říkal jsem si, že to dítě by bez své matky žít nemohlo.
Překládá svůj skutečně děsivý čin
do něčeho morálně dobrého, ve smyslu jakéhosi „vykoupení“.
A to je klíč k pochopení, proč to ti muži dělali.
Nejde o slepou poslušnost.
Místo toho interpretují příkazy způsobem, který je pro ně přijatelný
a který jim dovolí považovat se za morálně spravedlivé.
Proč byly zastřeleny i děti?
Ohlendorf byl požádán o vysvětlení.
Tato otázka je v řízení proti velitelům Einsatzgruppenů klíčová.
Zeptal jsem se ho na to.
Řekl: „Protože kdyby vyrostli a věděli, co jsme udělali jejich rodičům,
stali by se nepřáteli Německa.
A mě zajímala dlouhodobá ochrana mého Vaterlandu.
A proto bylo třeba zabít i jejich děti.“
Otto Ohlendorf, otec pěti dětí,
neukazuje sebemenší náznak lítosti.
A co major Wilhelm Trapp?
Jak se staví ke svým proviněním?
Ví, že dělá hrozné věci.
Jednou dokonce řekl svému řidiči:
„Chraň bůh, aby Německo prohrálo,
protože pokud za tohle půjdeme před soud,
bůh se smiluj nad námi Němci.“
Až pak mi došlo, že to nebylo správné.
Cítíte vnitřní boj.
Jasné myšlenky jsou pryč.
Přestaň se hádat!
Muži neustálým zabíjením znecitlivěli.
- Přestaň! - To on začal!
Proboha!
- Co chceš? - Chci domů!
Jedním z nejděsivějších závěrů je pro mě to,
že časem se tento prapor rozdělil do tří skupin.
AUTOR KNIHY OBYČEJNÍ MUŽI
V jedné skupině byli muži, kteří našli v zabíjení potěšení.
Vrátili se z těchto vražedných operací,
dali si oběd a vtipkovali o tom, co udělali.
Jeden člověk, který měl potěšení ze zabíjení, byl Hartwig Gnade.
Stal se z něj brutální a sadistický vrah,
který před střelbou s radostí trýznil své oběti.
Židé byli nuceni plazit se nazí po cestě k jámě,
zatímco Gnade svým mužům nařizuje, aby je mlátili holemi.
Tady máme někoho, kdo byl doslova proměněn tím, co dělal a co viděl.
A stal se z něho naprosto hrozný člověk za docela krátkou dobu.
Pak tam byla střední skupina, která byla docela pasivní.
Když se měli zúčastnit nějaké operace, udělali, co jim řekli,
ale nikdy neprojevili iniciativu, aby se z toho buď dostali, nebo aby dělali víc.
Ve třetí skupině byli odpůrci.
Jako poručík Heinz Bumann,
který se nechal přeložit zpět do Hamburku
už po pár týdnech.
Ale to z něj hrdinu neudělalo.
Vždycky našli způsob, jak to udělat,
aby ten stroj udrželi v chodu.
Někdo by řekl, že jsou indisponovaní nebo se ten den cítí příliš slabí.
Ale nebyl to projev odporu,
byl to pokus o vytažení člověka,
aniž by byla zpochybněna legitimita policejního praporu jako takového.
Členové záložního policejního praporu
se podíleli na zastřelení 38 000 Židů.
A dalších 45 000 poslali do vyhlazovacích táborů.
V případě 101. policejního praporu je děsivým a hlavním bodem to,
že nemusíte jednat z přesvědčení
a být motivovaní ideologií,
abyste provedli masovou vraždu.
Během druhé světové války existovalo přes 130 policejních praporů.
A hamburský prapor je v počtu vražd na čtvrtém místě.
101. záložní policejní prapor je v jistém smyslu atypický,
což je v určitém smyslu ještě děsivější.
Tady vidíme, že prapor bez přípravy,
bez výběru, bez indoktrinace, bez nacifikace,
se může stát jedním z nejplodnějších vražedných jednotek
u německé pořádkové policie.
Norimberk, 10. dubna 1948.
Den vynesení rozsudku.
Smrt oběšením.
Pak ta sluchátka položí na stůl, kývnou na soudce a ustoupí.
Šup k výtahu.
A jedou do pekla.
Vydal jsem se do domu smrti,
který je přímo pod budovou soudu, abych si s ním promluvil.
S žádným obžalovaným jsem mimo soudní síň nikdy nepromluvil.
I když jsem doufal, že mi řekne...
Když jsem za ním šel, věděl jsem, že bude oběšen.
„Můžu pro vás něco udělat?“
Čekal jsem, že řekne: „Sdělte mým dětem a ženě, že je mám rád a mrzí mě to.“
Žádná lítost ani výčitky.
Řekl, že kdyby musel, zastřelil by i svou vlastní sestru.
Řekl jsem: „Sbohem, pane Ohlendorfe.“ A zabouchl jsem dveře.
V CNN se mě jednou zeptali: „Jaké to bylo mluvit s těmi monstry?“
A já na to: „To nebyla monstra.“
A oni: „Jak to myslíte? Zabili tisíce dětí. To podle vás nejsou monstra?“
Řekl jsem: „Ten, co shodil atomovou bombu na Hirošimu,
byl také monstrum?“
To byl prezident Truman.
Na tu otázku mi nikdy neodpověděli.
Nepochybuji o tom, že Ohlendorf byl německý vlastenec,
který vykonával to, co podle něj bylo v zájmu jeho země.
Ale to není argument, který by měl mít normální člověk dovoleno obhajovat
a chodit po svobodě.
Po válce chtějí Němci zapomenout.
A policie taky.
60 000 policistů se během války podílelo na masových střelbách.
Mnozí zůstali v policejním sboru i po roce 1945.
Teprve na konci 50. let bylo jasné,
do jaké míry byli obyčejní Němci zapojeni do holokaustu.
Justice vyšetřila více než 172 000 mužů,
včetně příslušníků SS, gestapa a policie.
Méně než 500 z nich bylo odsouzeno
za účast na genocidě.
To stíhání bylo katastrofální.
Bylo nashromážděno spoustu materiálů a dokumentů.
Existovaly velmi dobré důkazy,
ale chyběla vůle potrestat ty, kteří se na těch zločinech podíleli.
Hamburský prapor byl také vyšetřován.
Bylo vyslechnuto 210 bývalých členů.
Čtrnáct z nich bylo v roce 1967 obviněno.
Proces uspěl v odhalení podrobností o procesech a způsobech chování
v praporu.
Julius Wohlauf je také stíhán.
Ten muž, který přivedl svou ženu do Polska.
Mnozí z nich se považují za dvojitou oběť.
Oběť, která byla vybrána splnit tu nejšpinavější práci Třetí říše.
A pak jsou oběťmi ex post facto nové morálky nebo nového práva,
které je zavedeno po válce
a které považují za nespravedlivé,
protože to, co dělali, nebylo v té době „nelegální“.
Tak jim to přikazovala vláda.
Takže je pohlcuje sebelítost, ne vina.
„Já chudák.“
Ne ta oběť. „Já jsem chudák. Hele, co jsem musel dělat.“
Pouze dva obžalovaní si musí odpykat trest ve vězení.
Jeden z obžalovaných je Julius Wohlauf.
Bylo zavražděno 83 000 lidí a nikdo z nich se necítí zodpovědný.
Byly to loutky v terénu.
Ale každý policista měl svobodu volby,
a ne malou.
Ti, kteří nezavraždili z přesvědčení, se přizpůsobili.
To nám bohužel ukazuje,
že za určitých okolností se vrahem může stát kdokoli.
Že režimy, které chtějí spáchat genocidu nebo masovou vraždu,
najdou vždycky dostatek lidí, kteří zmáčknou spoušť.
Od holokaustu došlo k několika genocidám.
Došlo k masakrům a masovým vraždám.
Existují i jiné kontexty,
kde tyto mechanismy najdeme,
které vedou lidi k zabíjení druhých bez osobního
nebo psychologického motivu.
Když si někdo řekne: „Jsem jen kolečko v soustrojí. Nejsem zodpovědný.“
S takovým přístupem je možné téměř všechno.
Holokaust byl jedinečný zločin ve svém plánování a realizaci.
Ale i dnes jsou lidé zabíjeni kvůli příslušnosti k jiné skupině.
SREBRENICA, BOSNA 1995 ZAVRAŽDĚNO VÍCE NEŽ 8 000 LIDÍ
RWANDA 1994 ZAVRAŽDĚNO VÍCE NEŽ 800 000 CIVILISTŮ
MY LAI, VIETNAM 1968 ZAVRAŽDĚNO 504 CIVILISTŮ
Z TOHO 173 DĚTÍ (56 MIMINEK)
Myslíme si, že jsme pány svého osudu.
Ale myslím, že ve skutečnosti
nás více formují věci, nad kterými nemáme moc kontrolu.
Větší kontrolu získáme tím, že si je více uvědomíme.
Knihu Obyčejní muži jsem napsal i proto,
abychom si více uvědomili naši zranitelnost a poddajnost.
Takže když čelíme takovýmto okolnostem, nenecháme se jen tak překvapit.
Což nám umožní udělat vědomější rozhodnutí.
Je normální člověk monstrum?
Myslím, že všichni jsou schopni dělat věci,
které si ani neumí představit.
Myslím, že chceme pachatele označit jako „jiné lidi“,
lidi jako Ohlendorf,
protože se nechceme podívat do zrcadla a vidět v něm svůj odraz.
Nosili obleky, byli vzdělaní, chodili na univerzitu,
mluvili několika jazyky.
A myslím, že chceme věřit, že bychom nikdy neudělali to, co oni.
Nemusíte být ideologičtí.
Nemusíte být nenávistní.
Nemusíte být nic a pořád můžete zabít.
Takže otázka zní: „Jsou normální nebo obyčejní lidé monstra?“
Myslím, že ten potenciál máme všichni.
Zkušenosti z Norimberku ho navždy změnily.
Benjamin Ferencz se celý život snažil zajistit,
aby se zločiny proti lidskosti neopakovaly.
Díky jeho iniciativě byl založen Mezinárodní trestní soud v Haagu,
kde jsou dodnes stíhány válečné zločiny.
Všichni jsme obyvatelé jedné malé planety.
Je třeba si uvědomit,
že nejde o to, jaké máme náboženství, kde žijeme a jakou máme barvu pleti,
ale o to, že všichni obýváme jednu malou planetu.
Když půjdeme stejnou cestou, budeme úspěšní.
Když ne, přestaneme existovat.
Já jsem svou část splnil. Je mi 100 let.
Nevím, jak dlouho budu moct pokračovat.
Ale dokud budu moct, budu pokračovat.
Teď tu pochodeň předávám mladým.
Tak, připravte se. Pro domov.
Jo, trochu se přimáčkněte.
Překlad titulků: Leona Filipová