Märkligt hur människor blickar upp i skyn som vore det himlen.
Det är inte himlen de ser, det är glömskan.
Kall, mörk, meningslös, meningslös...
-Mardröm? -Flygkrasch.
-Var han där? -Jag kunde inte se hans ansikte.
-Men det var väl han? -Det är alltid han.
Jag kunde inte sova.
Jag kommer att sakna dig.
-Du kan be dr M att få några extra. -Åt helvete med dr M!
Vad spelar det för roll? Jag kommer inte att kunna sova alls när du åker.
Kom.
-Du får inte åka. -Du kan ju hälsa på mig. När du är frisk.
-Du ljuger. Ljug inte för mig, Jane. -Det gör jag inte.
Du säger sånt du tror att jag vill höra. Det är att ljuga!
Du vet att jag inte skulle göra så. Jag lovar.
Jag har aldrig varit bra på att ljuga. Jag har alltid varit stolt över det.
Men om jag blandar in henne gör jag henne till medbrottsling.
Men innerst inne vet hon. Precis som systrar gör.
Välkomna till Lifehouse
hem för trasiga, trötta, ledsna och lidande.
Du är vilsen och glömd, åldrarna 14 till 22. Oroa dig inte, allt ordnar sig.
Vi ses.
Dr M.
36 sängar, pool, bastu, ett apotek för alla dina behov.
Vackra omgivningar, och en känslodoktor bara för dig.
Allt detta inbäddat i norra Oregons skogar.
Vi specialiserar oss i dig - de helt förstörda.
Bipolära och borderline-patienter.
Bulimiker och anorektiker, depressiva och suicidala.
Impulskontrollstörningar och självskadebeteenden.
En kopp ensamhet till henne, en kopp lugnande till mig, svälj sedan smärtan.
Det är den gode doktorns recept, men läste du det finstilta varningarna?
Smärtan du bär på kommer aldrig att försvinna.
-Jag hörde den goda nyheten. Spännande. -Tack.
-Hur länge? -Nästan ett år.
-Det är lång tid hemifrån. -Jag fattar.
Mamma blir så exalterad. Det gör mig nervös.
Ja, mammor är krävande. Det ordnar sig när du väl är där.
Det här är vilka vi egentligen är.
En flicka med en vacker, men trasig själ. En pojke med gift i venerna.
En ung man med vrede i sitt hjärta. Och jag, en flicka hemsökt av ett spöke.
Håll rakbladet synligt och vänd dig inte mot väggen. Försiktighetsåtgärder, bara.
Jag vet att det inte är nån fara för dig.
Om jag kunde skulle jag ta livet av mig här och nu.
Frågan är inte varför, hur och när?
Det har redan beslutats före mig.
Före min far och hans mor. Det vilar en förbannelse över oss.
Vi har det i blodet. Det är vårt öde.
Vi är alla födda som fångar i våra kroppar, och det finns bara en väg ut.
Men det är mycket svårare än man tror.
Den här engångshyveln, till exempel. Det är en uppmärksamhetsmagnet.
Mycket blod, ingen större skada.
Tiden - det är vår verkliga fiende.
Att förblöda tar mycket längre tid än man tror.
Jag skulle kunna skapa en scen som förra året. Mycket blod och drama.
Det var bara för syns skull. Jag ville inte dö, jag ville bli räddad.
Jag ville ha medlidande, jag ville spela martyr, jag ville bli förstådd.
Kanske bara älskad.
Men den här gången...
...vill jag bara dö.
Jag är klar.
När började du?
Jag försökte ta livet av mig förra året. Men jag har också bränt mig själv.
De flesta skrivs aldrig ut härifrån. Det är vad jag har hört.
-Jag beklagar. -Ingen fara.
Jag tänker på mamma, jag sårade henne verkligen.
Min mamma gråter varje gång hon ser mig.
-Hon försöker inte ens dölja det längre. -Min beter sig som om allt är normal.
-Jag ser i hennes ögon att det inte är så. -Min mammas ögon är som en otäck spegel.
-Vem sa det? -Jag.
Jag gillar det. Är du poet eller filosof...?
-Absolut poet. Och du? -En filosofs dotter.
Jag tänker för mycket. Det är vad läkarna säger.
-Vad gör vi här? -Lugnande terapi, lär oss att andas.
-Det är bättre än att prata. -Ja, prat förstör också.
Kanske det. Jag har pratat sen jag var elva, och titta på mina framsteg.
Anmärkningsvärt.
Om du tillbringar tillräckligt mycket tid i Lifehouse så lär du dig allt.
Inklusive koden till apoteket.
Jane?
Somna om.
Jag sa att jag inte var bra på att ljuga, men jag kanske ljög om det.
Jag tänkte på läkare under medeltiden, och hur de sysslade med åderlåtning.
De skar i patienten och lät dem blöda för att kunna dra ut sjukdomen ur dem.
På ett sätt var det nog det jag försökte göra.
När jag skar det första snittet kunde jag nästan känna-
-hur allt som var fel sögs ut ur mig.
Jag kände hur...
Det måste vara svårt att stå emot, men vi vet att det är som vilken drog som helst.
Du har jagat det i flera år nu. Varken euforin eller lättnaden finns längre.
Det är din stund nu, Phil. Är det nåt annat du vill dela med dig?
-Nej, det är bra. -Du skär dig själv, så det är inte bra.
-Låt honom vara! -Knyter hon skorna åt dig också, Phil?
Det är en icke-konfrontativ grupp.
Behandla andra som du själv vill bli behandlad.
Mundiarré är en sjukdom, eller hur, Chad?
Nu räcker det, allihop. - Jane, det är inte din sak att lösa.
-Jag kommer inte på nåt positivt att säga. -Kom igen, du har en positiv inverkan här.
Okej.
Jag är en som planerar. Om jag inte ser vad jag har framför mig blir jag tokig.
Det är antagligen därför jag är här.
Livet är omöjligt att planera, så jag förlorar hela tiden förståndet.
Jag kommer från en familj med självmord.
Min farmor, min far...och nu jag.
Ni behöver inte veta nåt om det. Det enda ni behöver veta är...
När jag kliver på flyget ikväll kommer jag aldrig att åka hem.
Min kropp åker hem, men den luftiga delen av mig, min själ, gör det inte.
När ljuset släcks och alla slumrar till kommer jag att knäppa upp bältet-
-gå till toaletten och ta en handfull med glömska-
-och bara sova för alltid.
Jane?
Är allt okej? Vill du säga nåt? Det är sista chansen nu.
Ja.
Jag kommer att sakna era ansikten.
De har räddat mig, mer än en gång.
Det är jag evigt tacksam för, men jag vill aldrig komma hit igen.
Det betyder inte att jag inte vill träffa er igen.
Bara inte här.
-Skaffa ett rum, brudar. -Håll käften!
Nej, nej, jag kommer. Det är alldeles för sent.
Mamma, hämta mig inte. Jag tar en Uber.
Jane, bråka inte. Det är Newark, det är inte säkert sent på kvällen.
Jag har planerat en heldag i New York. Vi går till den där chokladbutiken.
Fryst varm choklad med din pappa. Jane?
Jag vet... Det är mitt fel, mamma.
Du vill bara vara snäll. Du har alltid varit snäll mot mig. Jag...
Jag är värdelös, så jävla värdelös.
-Snälla, Jane! Det är okej. -Jag måste sluta nu.
-Snälla, gå inte. -Men jag älskar dig. Glöm aldrig det.
Jag såg in i min mammas ögon i morse och visste att det jag tänkte göra-
-var så mycket värre än det han gjorde mot mig.
Jag tyckte min far var en narcissist som lämnade mig.
Men tjejen jag ser framför mig, hon förstår honom.
Men om smärtan jag känner nu är densamma som han kände...
Då måste jag förlåta honom.
Ta djupa andetag. Berätta vad som har hänt?
Mina damer och herrar, flight 278 till Albuquerque, New Mexico är inställt.
Vi ber om ursäkt för det och ordnar nya flygrutter.
-Hans crossfit-träning ger utdelning. -Kan du sluta?
Nu skäms han. Vi har precis förlovat oss.
-Den är jättevacker. -Tack!
Den var Eddies mammas, men jag satte dit en mycket större sten.
-Något i fickorna? Kanske skärpet? -Nej, det är jackan.
Vi ska gifta oss på toppen av ett berg på nyårsafton.
Det låter trevligt.
Det är så många dragkedjor på den.
Jag vet inte vad det kan vara.
-Är det nåt problem, fröken? -Mitt flyg lyfter snart.
Kan jag få se ert boardingpass?
Det står 17.00. Ni har gott om tid. Var snäll och ställ er i kön.
-Jag kan inte. -Vad menar ni?
Fröken?
Du! Det är ingen fara.
Hon kan gå före. Jag håller upp kön, det är mitt fel.
Jag glömde nycklarna! Det är fickor överallt.
Helvete!
Andas.
Fem, fyra, tre, två, ett.
-Hej, dr M. -Det har uppstått en situation här.
Kara säger att du planerar att göra nåt. Stämmer det?
Kara kan inte sova när jag inte är där. Fråga henne om det.
Är det sant att du inte kan sova? Försöker du hindra henne från att åka?
Jane, lyssna på mig. Jag vill att du väntar på flygplatsen så att vi kan prata.
Jag önskar att jag kunde det. Det är Kara, du vet hur hon är.
Hon ljuger, hon är mytoman. Hon vill inte att jag åker eftersom hon inte mår bra.
Jag hatar dig! Jag hatar dig, jag hatar dig!
Dr M, jag måste lägga på nu. Det är dags att kliva på mitt flyg.
Hallå?
Är allt som det ska?
Vad gör du här?
En bättre fråga är vad du gör här. Det här är herrarnas.
-Jag säger inget om du inte gör det. -Tack.
Du?
Är du okej? Om du inte vill vara ensam kan jag absolut hålla dig sällskap.
-Julen är en hemsk tid på året. -Vad rar du är. Tack.
Rar...
Flight 234 mot Newark via Denver är försenat på grund av vädret.
Förhoppningsvis har vi snart mer information. Vi ber om ursäkt.
Den rare killen är tillbaka.
Jag är egentligen inte så rar.
De här är verkligen jättegoda.
-Har du provat dem? Vill du...? -Nej, tack.
-Är vi försenade? -45 minuter.
Vi kommer väl inte ens härifrån. Vi får fira in nyåret här.
-Herregud. -Jisses...
Du missar verkligen nåt.
-Sa jag nåt fel? -Nej, men du har...
Herregud, vad pinsamt!
Florsocker överallt. Tack för det.
-Jag är Paul. Paul Hart. -Trevligt att träffas.
-Jane? -Solace.
Hej, Jane Solace.
Jag är torr i halsen. Jag åt för många kanelstänger.
-Jag ska hämta vatten. Vill du ha nåt? -Nej, det är bra.
Vad skumt. Det är min plats.
Och jag som trodde att jag hade raden för mig själv.
-Förlåt att jag tränger mig på. -Ingen fara.
Vilket sammanträffande.
Det säger rationalister när föraningar slår in.
Jag tror inte på sammanträffanden, bara ödet.
-Ska du åka hem över julen? -Ja.
-Du ser inte så glad ut. -Det är jag.
-Tror du att det blir nån snö? -Jag hoppas inte det.
Jag lovar, såna här stormsystem fanns inte förrän vi började nyttja fossila bränslen.
-Du tror väl på global uppvärmning? -Ja, men jag vet inte om det påverkar mig.
Nej, nej, vi har för länge sen passerat stadiet med våra barnbarn.
Jag läste i Vox att år 2050 kommer somrarna i Eugene vara som i Nevada.
-Jösses! -Det kommer att hända under vår livstid.
Jag kommer att vara 56 år då. Och du?
Ursäkta, du är jättetrevligt, men... Jag är bara så trött.
Ingen fara, jag ska låta dig vila nu.
Käre Paul
Jag är rädd att du tror att det är ditt fel, men det får du absolut inte tro.
Jag är glad att du var den sista personen som jag pratade med.
Du var så snäll mot mig, och jag hoppas att du får ett välförtjänt bra liv.
Jane
-Ursäkta. -Är du okej?
Vi vill att du återvänder till din plats direkt. Är allt som det ska?
-Hallå? -Ett ögonblick, bara.
Återvänd genast till din plats.
Spänn fast er. Ursäkta, sir. Spänn fast er.
-Hjälp! -Var vänliga och sitt på era platser.
Är du okej? Hallå? Är du okej?
Hjälp!
Så ja.
Hjälp mig! Hjälp mig!
Hjälp!
-Här! -Lyft!
-Jag försöker. -Lyft! Lyft!
Jag har dig.
Ta så mycket du orkar bära. Vi kan inte stanna kvar här.
-Vi behöver skydd. -Här!
Är du skadad?
Jag tror att revbenen är brutna.
-Åh, herregud! -Jäklar!
-Det är svinkallt härinne. -Kryp ner.
Maka på dig.
Mina händer är iskalla.
Ge mig dem, jag håller i dem.
Mina fötter är iskalla.
Så ja, jag har dig.
Vi har tre påsar jordnötter, pretzels, powerbar, tre fjärdedels flaska vatten.
-Schweizisk armékniv, scarf, handskar. -Ficklampan är värdelös.
Sätt på dig de här.
Jag måste hitta mina grejer i morgon. Jag är iskall.
Det är kört.
Jane!
Vad gör... Vem är det?
Känner du henne?
Är det nån du känner?
Hon borde gräva min grav.
Hör på mig, Jane. Hon är död.
Hon är borta. Hon dog, vi levde. Så är det.
Hon heter Margaret.
Hon ska gifta sig på ett berg. Hon har en fästman, jag vet inte vad han heter.
-Hon ville verkligen leva. -Det vill jag också. Okej?
Det vill du också.
Men faktum är att Margaret är död.
Det finns inget vi kan göra åt det. I morgon är hon täckt av snö.
-Vi kan inte förändra det. -Okej, men gå, då.
-Nej, vi måste hålla ihop! -Jag är okej med att dö här.
Herregud, lägg av! Snälla.
Hör på mig, jag har bara en regel. Ingen dramatik när det inte är dramatik.
Vi kan inte gråta för att vi känner oss sårade.
Vi kan inte gråta för att nån främling dog.
Vi kan inte gråta för att vi är fast på ett jävla berg.
Vi kanske aldrig får se våra familjer igen. Hon kanske var bättre än du.
Eller inte, jag vet inte. Men just nu är jag här med dig.
Vi är här tillsammans, och jag vill att du överlever.
Du behöver mig också. Du behöver mig också.
Lämna henne här, Jane. Gå tillbaka till flygplanet och värm dig.
Sätt på dig de här.
Jane, vi kan inte stanna kvar här.
Vi måste ta oss över bergen. Snö är på väg och vi kommer att begravas.
Gå.
Vi är alldeles för utsatta här. Det förstår du väl?
Det kan dröja flera dagar innan de hittar oss, kanske veckor.
Kanske aldrig. Vi kanske dör här.
Det är okej med mig. Jag har inget emot att dö här, det låter himmelskt.
Ursäkta?
Hörde du vad jag sa? Det är okej för mig att dö här. Gå!
Nej, jag hörde. Ta dina saker och kom nu.
-Backa. -Skämtar du med mig?
Är det här nåt slags uppmärksamhetsgrej? I så fall har du tagit fel kille.
-Bara... -Nej, nej, nej, nej!
-Ta dina grejer. -Sluta prata och stick!
-Det finns bara en sovsäck. -Jag bryr mig inte. Ta den och gå.
-Allvarligt? -Sluta vara en sån skitstövel.
Vet du vad?
Skyll dig själv. Du kan dö här ensam.
Förlåt.
Det är lugnt. Det är glömt nu.
Du är ingen skitstövel.
Jag hoppas att jag har samlat poäng, för du kommer inte att gilla nästa steg.
Vad menar du?
Vi måste klättra ner.
Nej, det är helt omöjligt.
För att vara någon som verkligen ville dö, så gör du så här.
Jag är ju här.
Vi måste ta oss ner i dalen, annars fryser vi ihjäl.
Vi går från sida till sida. Följ bara efter mig.
-Jag tänker inte klättra ner. -Ingen kommer och hämtar oss!
-Förväntar du dig ett julmirakel? -Jag tror inte på julen.
-Varför inte? -Ateist.
Vet du vad? Jag ska tala om vad du faktiskt kan tro på.
Det är bara du och jag här uppe.
Nu fortsätter vi.
Okej, bara följ mig.
-Håll dig så nära som möjligt. -Ja.
-Kolla var du sätter fötterna. -Okej.
Jane! Jane!
Jag har dig. Jag har dig. Jag har dig.
-Jag har dig. Är du okej? -Ja.
-Är du okej? -Ja.
Titta inte ner. Titta inte ner.
Se upp med var du sätter fötterna.
Försiktigt. Du måste svinga dig över.
-Det finns ingen annan väg. -Jag kan inte.
Jane, du kan. Du måste svinga dig över, vi kan inte gå tillbaka.
Se på mig. Jane. Jane.
Du kan. Du klarar det. Titta på mig. Du klarar det.
Jag tar dig. Du klarar det.
Jag tar dig.
Ge mig din hand, bara. Ge mig din hand!
Så där, ja!
Det gick bra.
-Skit också! -Vad?
-Skit, skit, skit! -Vad är det?
Det finns ingen mer klippavsats. Vi kommer inte längre.
Men det finns väl en lösning?
-Du kommer inte att gilla den. -Vad?
Lita på mig.
Du måste följa efter mig.
Paul!
Paul? Är du okej?
Paul? Säg nåt!
Jane! Jag är oskadd, jag klarade mig!
Jane, du måste hoppa. Jane!
Du måste hoppa.
Jane, hoppa! Hoppa till trädet.
Vi gjorde det. Vi lyckades!
-Är du oskadd? -Ja.
-Du flög. -Ja, tills jag nådde grenarna.
Mobilen är trasig.
Vad är det här som ramlade ur din ficka? Är de dina?
Vad är det? Oxy? Sömntabletter?
Jane?
Jag hade en plan.
-En plan? Vad menar du? -En plan för att ta mig ut.
Det är vad jag menade tidigare. Det borde ha varit jag.
-Hur många har du kvar? -Jag vill inte prata om det.
Det vill jag. Det är en inventering, och jag måste veta.
Tillräckligt för att vi båda ska sova evigheternas sömn.
-Får jag fråga varför? -Nej!
-Vad hände med din handled? -Jag skar mig när jag rakade mig.
Ärlighet, Jane... Ärlighet!
Vi behöver varandra här uppe. Jag måste kunna lita på dig.
Jag måste veta att du inte tänker balla ur.
Nu är de dina, så se till att inte balla ur mot mig. Okej?
Nu fortsätter vi. Vi måste ta oss till molnen.
Jag tar grejerna.
-Jag måste vila. -Det går inte.
Vi måste hålla oss framför stormen. Vi kan inte stanna.
-Hittar du bara på en massa skit? -Ja, i stort sett.
-Får jag också hitta på saker? -Visst, om du vet vad du pratar om.
Jag förstår att du är arg. Jag kan vara lite arrogant ibland.
-Lite? -Jag sa det förut, jag säger det igen:
Ingen dramatik om det inte är dramatik. Det är en bra regel att komma ihåg.
Behåll fokus.
-Skynda dig. -Det kan du göra själv.
Fortsätt gå. Jag ser den.
Jane!
Fortsätt!
-Jane! Jane! -Jag hör dig inte.
Jane, lavin!
Hjälp mig! Hjälp mig...
Hjälp mig!
-Jag kommer! -Hjälp mig...
Jag är här!
Hjälp mig.
Jane? Tack, gode gud!
-Hur länge var jag borta? -Några timmar.
-Var är vi? -I en grotta.
Jag hittade skydd. Vi borde vara säkra här.
-Det är så mörkt. -Det är lite kusligt, men vi är säkra här.
Tack för att du fick ut mig därifrån.
Ingen fara.
Jag måste berätta en sak, Jane.
När jag hade lämnat dig vid gaten...
Jag ändrade plats.
Jag såg din biljett och såg till att jag kunde sitta bredvid dig.
Ingen har ändrat sin plats för min skull tidigare.
Jag är ingen stalker.
Jag blev bara fängslad från ögonblicket jag såg dig.
Jag vill berätta en sak för dig.
Anledningen till att jag gjorde det här...
Det är komplicerat, men samtidigt är det inte det.
-Jag vet inte var jag ska börja. -Det behövs inte, Jane.
-Alla älskar ju julen, eller hur? -Jag antar det.
Jag älskade den.
Jag älskade känslan på juldagsmorgonen. Jag antar att alla gör det.
Jag vaknade tidigt, före mina föräldrar. Huset var mörkt.
Jag smög ner och alla julklappar låg fint inslagna under julgranen.
Och mamma hade skrivit "från tomten" på varenda en.
Jag var en av de där barnen som trodde, verkligen trodde-
-på honom, på julen.
Att livet var underbart och rättvist mot dem som var goda.
Pappa?
Jane...
Jag är verkligen ledsen.
God jul.
Det finns flera slags minnen. Du har säkert några bra minnen av din pappa.
Ja. Många, faktiskt.
Han brukade kalla mig grynet.
Jag saknar det.
Ingen kallar mig det längre.
Han brukade lyfta upp mig och låta mig fästa stjärnan i toppen av julgranen.
Han gav mig den här kvällen innan han dog.
-Herregud. -Du borde känna dig speciell.
Jag har aldrig låtit nån annan hålla i den förut.
Den är jättefin.
Det är märkligt hur ett dåligt minne...
...kan hänga över en hela livet.
Men alla tusen fina minnen verkar bara försvinna.
-Jag borde kanske ha anat det. -Du var bara ett barn, Jane.
Jag vet. Jag vet att det är absurt.
Men efter ett tag börjar man tänka så.
Alla psykologer säger samma sak: "Klandra inte dig själv. Du var tio år."
Varför kan du då inte förlåta dig själv?
Hålet i hans huvud...
Jag var för ung för att se det.
Vissa ögonblick kan vi bara inte göra osedda.
Tack.
Jag minns när demonerna höll mig i ett fast grepp.
Jag hade aldrig vågat hålla i en sån här glasbit.
Vilken makt du en gång hade över mig.
Det är svårt att minnas varför.
När jag ser på dig nu ser jag bara krossat glas.
Inget mer.
Ovädret är på gång.
-Är du okej? Är det bröstkorgen? -Nej, det är bra.
-Får jag se? -Nej, jag mår bra.
Får jag se?
-Herregud! Gör det ont? -Nej, det är ingen fara.
-Det ser inte så ut. -Jag mår bra. Nu går vi.
Vi kanske ska vänta till i morgon.
Nej, jag tycker att vi ska gå.
Ja okej, det kanske är bäst.
Jag fryser så.
Ända in i benen.
Försök att inte tänka på det eller prata om det.
Det hjälper inte att klaga över det självklara.
Okej. Nu vet jag hur jag låter.
Och det är irriterande.
Har vi kvar tabletterna?
-Räcker de för två? -Räcker till vad?
Sista utvägen.
Vi lever ju. Ingen dramatik om det inte är dramatik.
Vet du vem som brukade säga så? Min mamma.
Hon...
Hon dog av cancer när jag var nio.
-Jag beklagar. Jag visste inte. -Nej, du visste inte.
Men jag gillar att du är rolig, för det kommer vi att behöva.
Jag brukade titta på henne när hon låg där i sängen.
Hennes kropp såg ut att vara 95 år.
Hon var 30.
Jag försökte att inte visa henne att jag grät, men det var jättesvårt.
För det var ju min mamma, och hon var allt jag hade.
Hon brukade alltid säga: "Ingen dramatik, utan nån dramatik, Paul."
"Du kan gråta när jag är borta."
"Men inga tårar när jag är här. Bara leenden så länge jag lever."
Jag hatade henne för det.
Jag var nio år och min mamma höll på att dö av cancer.
Och jag fick inte gråta.
-Var fanns din pappa? -Borta, saknad, jag vet inte.
Vi kan ta det en annan gång.
Paul Hart är visst inte så tuff.
Men du är rar, och du lever.
Ingen kommer att hitta oss i en igensnöad grotta.
Vi borde inte ha lämnat olycksplatsen.
Jag har hela tiden känt mig så självsäker.
Jag kände mig oövervinnerlig.
Jag hörde andra råka ut för hemska saker, men trodde aldrig att jag skulle drabbas.
Och även om det hände skulle jag klara mig på nåt sätt.
Självklart skulle jag klara mig. Det är så jag är uppfostrad.
Men när snön bara drog med dig så där blev jag...
Jag blev rädd. Jag var så jäkla rädd.
Jag... Jag kan inte andas. Jag kan inte andas.
-Titta på mig. -Jag försöker.
Titta på mig och dra in ett djupt andetag. Efter mig.
Ett. Ett till.
-Två. -Två.
-Tre. -Tre.
Fyra.
-Fem. -Fem.
Förlåt. Det har aldrig hänt mig förut.
För mig händer det ganska regelbundet.
Vi kommer att klara oss härifrån. Säg efter mig.
Vi ska ta oss ut ur den här grottan. Vi ska ta oss ut ur den här grottan.
Tack.
Tack för att du berättade.
Håll dig varm.
Vi går upp här.
Var försiktig.
Vi måste fortsätta, hålla oss undan ovädret.
Vi tar en liten vilopaus.
Dalen leder till en flod, och floden leder till en väg.
-Är du okej? -Ja, jag tror det.
Jane...
-Är du rädd för att dö? -Nej, inte alls.
Är du det?
Ja.
Du behöver inte oroa dig över det.
Nu fortsätter vi.
Jag ser nåt där borta.
Ge mig din hand.
-Vänta här, så ska jag kolla vad det är. -Okej.
Vad ser du?
Jane! Jag ser den!
Vi lyckades! Jag ser floden.
Paul!
-Titta på mig. Andas, bara. -Jag försöker.
Jag kan inte känna min arm. Är den bruten?
-Tänk inte på armen nu. Titta på mig. -Är det illa?
Du måste spjäla den, annars kommer jag att förlora armen.
Hämta en rak pinne så att vi kan räta ut benen.
-Jag är här, jag är här. -Jane, du måste skynda dig.
-Jag vet. -Det spelar ingen roll hur ont jag har...
Du måste göra det snabbt. Du måste vara snabb.
Jag räknar till tre. Är du beredd? Tre, två, ett!
Det ordnar sig. Ta några av de här, de hjälper mot smärtan.
Gapa.
-Såg du floden? Såg du den? -Ja.
Vi kommer dit, jag lovar.
Du. Jag behöver dig.
Jag tänker fortsätta att prata för jag vet att du kan höra mig.
Jag hörde dig under all snö, så jag vet att du kan höra mig nu.
Det kommer att bli bra.
Paul.
Paul?
Paul!
Herregud, jag trodde att du var död.
Fortfarande vid liv. Fortfarande vid liv.
-Vi måste... -Jäklar!
Vi måste fortsätta. Okej?
Kom igen, du klarar det, gamle man. Nästan uppe.
Gode gud! Vad är det som händer?
Jag måste stanna.
Du måste skaffa hjälp.
Vi går bort hit. Du måste lägga dig ner.
Får jag se?
-Jag tror jag håller på att dö. -Nej, det gör du inte.
-Du måste ta dig till floden. -Jag går inte utan dig!
Jane! Jag klarar inte att gå mer. Jag kan inte!
-Räknas det här som dramatik? -Nej, du andas ju fortfarande.
-Förlåt! -Det gör inget. Det gör inget.
-Du måste gå. -Nej, Paul. Jag lämnar dig inte!
Du måste gå. Jag kan inte röra mig.
Jag kan inte andas. Jane, du måste gå.
Du måste gå nu!
-Om jag dör... -Säg inte så. Sluta säga så där.
Om jag dör...
Kom bara ihåg att det inte var ditt fel. Tänk inte för en sekund att det är så.
Jag vill inte att du känner skuld.
-Okej? -Okej.
Jag älskar dig.
Om smärtan blir outhärdlig, så ta de här.
Men vad du än gör, säg inte hej då.
-Du, kom tillbaka och hämta mig. -Det ska jag.
Vad säger det här om oss?
Det här var vår tid och plats. Vi är visst två otursamma själar.
Nej. Nej, jag tycker...
Jag tycker att vi har en jäkla tur.
Jag kommer tillbaka.
Gå nu.
-Mitt liv... -Du lever, men vi behöver ditt namn.
Jane. Solace.
-Var kommer du ifrån, Jane? -New Jersey.
Vi ska ge dig nåt mot smärtan, Jane. Du är i Montana nu.
Du hittades vid utkanten av vildmarken. Du är enda överlevande från flygkraschen.
Ja... Paul? Var är Paul? Paul Hart?
-Paul. Jag behöver honom! -Överlevde Paul?
-Ja, han hjälpte mig ända hit. -Vi ger dig nåt mot smärtan nu.
Så ja.
Ingen vet vilken väg våra liv kommer att ta.
Vad blir det av oss? Vad händer med barnet?
-Hej, pappa. -Vad gör du uppe?
Dags att sova, grynet.
-Vad sägs om en gåta? -Ja, tack.
Här kommer den.
Jag kan få dina ögon att fälla tårar. Få det glömda tillbaka.
Få dig att le, och vrida tillbaka tiden.
Jag formas på ett ögonblick, men finns kvar hela livet.
-Vad är jag? -Jag vet inte.
Minnen, grynet. Riktiga minnen varar för evigt för de finns inte i huvudet.
De finns i ditt hjärta.
Lyssna.
Det ljudet är jag, varje dag.
Behåll den här för att minnas mig.
-God natt, pappa. -God natt.
-Jag älskar dig. -Jag älskar dig, pappa.
Ödet sa dig att han var borta.
Att hans liv var till ända.
Men nu förstår jag vad han försökte säga till mig.
Jag borde inte låta rädsla och de hemska tankar den framkallar-
-övertyga mig om att döden är slutet.
Fram till nu har jag skyllt all min sorg på honom.
Men under all smärta och sorg han orsakade fanns bara jag.
Och jag, personen som den lilla flickan blev-
-hon hade kraften att förändra allt.
Förändra världen, som hon förändrade bergen.
Jag är här nu, och ber om förlåtelse.
Men jag är också redo att gå in i solljuset med hennes hand i min.
Mamma?
Var är jag?
På ett sjukhus i Montana.
De hittade dig på en väg nära skogen.
Du hade förlorat mycket blod.
-Hur länge har jag sovit? -Två dagar.
Ingen kunde ha gått ner för det där berget...
Du måste lyssna på mig noga nu. Det finns en pojke, han heter Paul.
Vad? Varför ser du på mig så där?
Paul.
-Paul Hart? -Ja.
De hittade honom. Morgonen efter att de hittade dig.
Jag är hemskt ledsen.
Han lämnade något till dig.
Han lämnade den här.
Hej, Jane. Jag är så frusen, trött och hungrig.
Jag kan inte tänka.
Jag önskar du fanns här bredvid mig. Jag vet att du inte ger upp.
De här bergen gav oss något. Det kan du inte förneka.
Vi glömmer aldrig hur det känns att vara levande.
Jag vet inte hur jag vet det, men du kommer att överleva.
Det är sån du är. Det har du alltid varit, och nu vet du det också.
Jag kan känna det nu. Och det är okej.
Jag hittade din lapp från flygplanet.
Jag är glad att jag inte var den sista personen du pratade med.
Men jag är så tacksam att du var min.
Det är märkligt...
Om du hade genomfört det den kvällen hade nog folk sagt att det var ödet.
Men eftersom du inte gjorde det hittade vi varandra.
Och du hittade ditt öde.
Jag hoppas att du lever för oss båda, Jane.
Och jag är med dig vart du än går.
I ditt hjärta, där minnen lever.
Det är märkligt hur människor blickar upp mot skyn.
Som vore det himlen.
Det är inte himlen de ser.
Det är kärlek.
När du låter någon verkligen se dig...
...när du släpper in någon i ditt hjärta...
Då ser du dem...för alltid.
Undertexter: Mika Wainonen