Downloaded from YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
АВТОР: CMYLMZ
Увімкніть.
Так треба. Так кажуть у муніципалітеті. Правило.
Що зображене на плакаті… Інакше будуть скаржитися.
Щоб уникнути скарг: «На плакаті таке, а він був у футболці».
Слухайте, я зробив як треба. Не проігнорував через пандемію.
Вітаю вас.
У мене не було гарного сценічного костюма,
я хотів вигадати щось таке, із каптуром, розумієте?
Круто, еге ж?
Правда? Бо щодня каптура не вдягнеш.
Взагалі-то, мені прикро, що він не в моді.
Дивіться. Уявіть себе в цьому в Зінджирлікую. Що скажете?
Ніхто в чергу до автобуса перед вами не влізе, скажіть?
І ХЕС-код ніхто не попросить, еге ж? Погляньте.
Стоїте собі такі, мов герцог Багджиларський.
Круто, чи не так? Залишу каптур тут.
Хочу пояснити,
що я не передаю естафету.
У мене ніколи не було гарного костюма. Я почав цей тур із Лондона.
Хотів узяти каптур та тростину на тур.
А на літак із нею не пропустили.
Сказали «Із цим у літак не можна».
Наче я намагався встромити її в літак.
«Із цим у літак не можна».
Спитали: «Навіщо вона вам в Англії?»
Видно ж, що це тростина.
Не знаю, що спадає на думку вам, але…
Я б задумався, якби в комплекті була змазка.
Із цим у літак не можна, із тим у літак не можна…
Присягаюся, мені це набридло.
Знаєте, чому шоу називається «Діамантове, елітне, платинове»?
Я виступав на факультеті теології в Бурсі.
У соцмережах хтось сказав:
«Джеме, обережно, це ж теологія!»
Боже. Наче мене в Бурсу відрядив Ватикан.
Із ладаном у руках.
«Зелена Бурса стане нашою».
Що могло статися на факультеті теології? Бог і мене створив.
Розмовляв я з молодшими студентами. Один спитав мене:
«Чому ваше шоу називається "Діамантове, елітне, платинове"?»
Я сказав: «Друже, воно про вас, не про мене.
Ви діаманти, ви еліта, ви платина.
Із вами не можна абияк. Ви варті набагато більшого, саме тому».
«Що ви розповідатимете?» Я сказав: «Те, що я знаю.
Я бачив, скільком людей знадобилося те, про що я розповідав,
тож я продовжу й надалі». Деякий час я не виходив на сцену.
Бачив, як ви створювали власну комедію, які ви творчі.
Які у вас відео на TikTok та в інстаграмі.
Ваші жарти за кермом… Ось так, ось сяк…
Ви жартували про чайник, коли мене не було.
Чи не так? «Усі-пусі, до біса бабусю…»
Але я був терплячим…
Я зробив шоу, доки Ата Демірер знову не зняв фільм з егейською вимовою.
Знаєте, ті його фільми з кларнетом. «Трясця, у чому справа, га?»
Я сказав — годі.
Час мені говорити.
Але права на комедію не належать нікому. Звісно, усі роблять по-своєму.
Не лише в цьому справа, я… Я той…
Я жартую про те, із чого сміюся сам… Схоже, мої конкуренти наступають на п'яти.
Ворог усередині.
Я привів сина на своє шоу, щоб він побачив, чим я займаюся.
Він постійно збирає діаманти на iPad, клацає клавішами.
Я хотів, щоб він побачив, як його тато заробляє 100 лір, одна за одною.
Ось так ми здобуваємо свої діаманти.
Відомим людям важко з дітьми, знаєте?
Ви вільніше поводитеся з дітьми. Ви підписані на інстаграм одне одного.
Пишете гарні коментарі. Надсилаєте вітання та сердечка. «Мій янголе!»
Якщо ми виставляємо відео танцю дитини,
нам пишуть: «Ця дитина — недоумок».
І байдуже, що IQ дитини вище, ніж усієї родини разом.
Я не шукаю необроблених діамантів, але ця дитина — геній.
Він говорить справді розумні речі.
Молодь питає мене: «Джеме, нам заводити дітей?»
Якщо маєте планшет — уперед. Якщо у вас iPad — без сумнівів.
Якщо ні — навіть не намагайтеся.
Щиро кажу.
Знавці невдоволені: «Дітям зарано дають планшети».
А спробуйте не дати!
Згадайте пандемію! Усе в…
Ви заберете планшет у дитяти?
Усе, навчання закінчилося.
Експерти вважають,
що дітей треба не підпускати до популярних трендів.
Коли я був малим, навколо казали: «Не можна багато дивитися телевізор».
Слухайте, нам вмикали телик о 19:00.
Був лише один канал. Ми з братом
гралися перед вимкненим теликом,
у якому відображалися. Було весело.
Бідолахи. Діти 70-х років.
Ми знали лише крохмаль, пшеничну крупу та суп із кускусу.
Ми росли на картоплі. Наше покоління — справжнє.
Кажуть, що нове покоління
дуже розумне.
Слухайте, якби я приймав стільки фолієвої кислоти…
Фолієва кислота… «Ти випив фолієву кислоту?
Випий залізо. І фолієву кислоту».
Дитя отримує стільки фолієвої кислоти…
Виходить і каже: «Який пароль до iPad?»
Так…
Я навіть бачив, як дитину зареєстрували в школі,
щойно вона народилася.
Народжується, уся в слизу…
«Я хочу вчитися в Коледжі Роберта».
Покоління перед нашим, бідолахи, думали, що в радіо живуть люди.
Кляті недоумки!
Що ви приймали? «Ми думали, що в радіо живуть люди».
Схиблене покоління.
Нове покоління таке розумне… Так вважають їхні батьки.
У нас є приказка: «Неможливо віддати борг батькам».
Дідько, але його можна прорахувати.
Щирість важлива.
Батьки, які нас виховали, — наші зразки для наслідування.
Ось ким вони були для нас. Мій тато, мама, справді…
Я можу навести приклади чоловіків.
Мої обидва дядьки
були важливими персонами. Ми багато чого навчилися. Мій дядько
був одним із найважливіших алкоголіків.
Знаєте, ким був мій дядько? Мій дядько… Знаєте, що таке «АМАТЕМ»?
Центр лікування від залежності. Мій дядько був там двічі.
Зрештою, мій дядько — великий бос, з огляду на «АМАТЕМ».
Щоб побороти мого дядька, треба побороти героїн.
Він не пив уже 15 чи 16 років.
Він був важливим алкоголіком.
І його трагедія врятувала нас.
Мій любий дядько. Впродовж 60-х, 70-х, 80-х, 90-х і на початку 2000-х,
через те, що він пив увесь цей час, ні я, ні мої брати, рідний і двоюрідні,
навіть не дивилися на алкоголь.
Бо мій дядько пив усе.
Він випивав усе, нам не залишав нічого.
Його вживання переходило межі.
Неймовірно.
Ніхто не міг випити більше за нього.
У 1987 році він потрапив у аварію.
Його авто п'ять разів перекинулося в Єдікуле.
Мій дядько вилетів крізь лобове скло.
Лежить він на дорозі, за 300 метрів від авто.
Ось так лежить на землі.
Впродовж пів години.
За пів години дещо стається.
Він бачить аварію попереду.
Вирішує допомогти.
Питає у поліцейського, що сталося.
Застібає піджак, таке інше.
Поліцейський каже: «Сталася велика аварія, але ми не можемо знайти водія».
Мій дядько каже: «Гуманність понад усе». І теж починає шукати водія.
Справді.
Він дуже важлива людина.
Він не пив 16 років. Я б порадив молоді
краще такого не робити. Скажімо, я багато не вживаю.
Вживаю. Але відповідально.
Інколи, коли в мене з'являється фото чи відео зі склянкою ракі в інстаграмі,
мені кажуть: «Ти безбожник…»
Люди, я п'ю як усі.
Я п'ю лише стільки. Не треба жахатися, що я п'ю в інстаграмі…
«Він запостив ракі в інстаграмі». Так.
Я теж маю право випити, ось чому.
Хіба краще натомість
постити соуси, мигдаль у цукрі, диню, морозиво,
лишень не ракі?
«Аллах однаково не дивиться мій інстаграм.
Він надіслав запит, але я проігнорував». Ось так?
Як не соромно! Якщо я п'ю, то я п'ю.
Якщо палатиму в пеклі, нехай буде. Що вдієш?
Звісно, я цього не раджу людям.
А насправді я хочу сказати ось що.
Моє шоу має на меті позбутися того, що зменшує щастя у нашому житті.
Справді.
Слухайте, у нас проблеми з веселощами.
Так само й у всьому світі,
але в наших людей із цим ще серйозніше.
Є така штука — «генетична бідність».
Наприклад, «бідність на щастя».
Я якось додався в одну групу, але…
якби ж позбутися цього в своєму житті…
Ось про цей «плюс» і йдеться на плакаті.
Зверніть увагу на чолов'ягу, який каже, сміючись:
«Нам так весело. Шкода, що ми раніше цього не бачили».
Послухайте-но.
«Дуже смішно. Справді.
Чи не так?
Краще запишу, потім іще посміюся».
Це ключові показники.
Мить… Знаєте, люди навчилися цьому під час пандемії:
«Ми навчилися жити цією миттю».
Ідіть до біса! Нам нічого не відомо про цю мить.
«Мить» мала значення у 1970-х чи 60-х.
Зараз такого поняття не існує.
Мить на наших фотографіях.
Погляньте на фото з днів народжень мого покоління.
Один кадр. Торт і друзі.
Весь відпочинок на одному кадрі.
Руїни Ефеса й ми.
Це тоді ми жили однією миттю.
А тепер, на дні народженні дитини, на якомусь святі…
Слухайте, на камері є кнопка, яка робить серію.
Лише зібралися розрізати торт…
Двісті сімдесят вісім кадрів цього.
Який із них є «миттю»?
Жодний.
Люди, скільки часу треба, щоб звідси дістатися до островів?
Принцевих островів. Гейбліади, Бююкади.
Годину? Уплав?
Ви живете з боку Анатолії? Гаразд. Від 30 до 45 хвилин, так?
Тут присутні жителі островів?
Як чудово було б. Виходите звідси й дихаєте свіжим повітрям.
Я народився й виріс у Стамбулі.
Ми їдемо на острови, щоб ковтнути свіжого повітря.
Приїжджаєте туди: «Як мило.
Так пахне липа!» А ще це.
Скільки там — дев'ять вуглецю, шість водню чи шість вуглецю, дев'ять водню?
Розумієте, про що я? Коняче лайно.
Це такий дивний запах. Так пахнуть візки з конями.
Цей запах викликає бажання придбати будинок на острові.
Бо він повертає вас до кочових часів.
Так, і ви кажете: «Я мушу придбати тут будинок».
Але коли запах зникає, ви кажете: «Якого дідька я робитиму на Бургазі?»
Тепер візки замінили.
Із конями жорстоко поводилися. Бідні тварини. Мене це засмутило.
По всьому світу використовують візки.
Я бачив візки й у Швейцарії, але бачили б ви коня.
Подумали б, що кучер у нього працює.
Кінь був ось такий. «Ми придбали тобі медичне страхування?
Поїси, а потім вирушимо далі».
У Нью-Йорку, в Центральному парку, усюди.
Але не тут.
Недавно їздив я на острови.
Три чи чотири роки тому.
Люди, поїдьте на острів, подихайте свіжим повітрям. Краса.
У компанії завжди буде одна генетично бідна людина, нещаслива…
І почнеться бурмотіння
та маніпулювання, хоча спершу скажуть щось хороше.
Наприклад: «Яке щастя, що ми сюди приїхали».
Зверніть увагу на цей вислів. Так усе починається.
«Яке щастя, що ми сюди приїхали. Цей острів — справжній рай.
Шкода, що не були раніше».
«Нуране, ми ж тут. Радіймо».
«Ні, ми нікуди не їздимо. Ми нидіємо в Стамбулі».
«Нуране, ми тут».
«Ні, брате, трясця, ми безнадійні».
«Глянь, острів так близько. Але ми нікуди не їдемо».
Чуваче, ті дві чи три години веселого часу…
Постійне скавуління.
«Ні, ми нидіємо, справді…»
Наприклад, гуляєте узбережжям. «Ми ніколи не гуляємо, брате. Справді».
«Ми ж гуляємо зараз!»
«Ні, брате, ні. Ми ніколи не гуляємо».
Байдуже, як часто, але однаково поїдьте на острів.
Це додає радості.
«Треба поїхати, брате. Треба зробити це…»
Або недільний шашлик. Він завжди такий.
«Ми ніколи цього не робимо. Дійсно, ніколи, друже».
«Але ж, Садеттіне, ми робимо це зараз».
«Ні, брате, ні. Справді.
Поглянь. Як гарно.
Трясця.
Ми ніколи цього не робимо!»
Завжди відкладаємо, переносимо кудись.
Скаржимося на минуле.
У мене є літній будинок у Бодрумі, якщо дозволите.
Скромне місце. Навідайтеся якось.
Але в Бодрумі. У мене немає кам'яного будинку в Алачати.
Я не такий багатій.
І не такий дурний.
Кам'яні будинки продають у Чешме.
Вихваляються, кажуть, що будинок колись був церквою.
«Ми купили кам'яний будинок в Алачати. він колись був церквою».
То й що?
Немов до них приїжджають гості з Ватикану.
«Ми купили будинок, а в ньому маленька капличка.
Справді.
І ми живемо в резиденції з охороною. Вона колись була церквою.
Пропустили місячну плату, і мого чоловіка розіп'яли».
Тобто…
Облиште мене в спокої!
У мене літній будинок у Бодрумі.
Я в басейні. Сидимо з другом у воді, ось досюди.
У руках келихи з шампанським. Сидимо поруч, два чоловіки.
Знаєте, що він каже?
«Друже, якби в нас був шанс…»
Ми що, запхали б це собі в дупи, якби мали шанс?
Коли ми житимемо цією миттю?
Із негативом і позитивом, навіть від найменшого
до найвеличнішого, завжди буде цей стоп-кран,
завжди вмикаються гальма.
Відчуття, що це мало б статися раніше, або має відбуватися постійно.
Цілковита маячня.
Хочуть жити цією миттю, аякже. Треба позбутися цього сприйняття.
Коли почнеш замислюватися над цим, потрапиш у халепу.
У мого сина була одна така штука в школі… Як вона називається?
Вистава.
Їх чомусь учили. Він був у першому класі.
Трохи вчили англійську.
Хотіли, щоб батьки подивилися.
Тож ми пішли.
Але, знаєте, ми з матір'ю пішли нарізно.
І там я й усвідомив, що ми єдині розлучені батьки в світі.
Від часів шумерів ми перші, хто розлучилися…
Бо інші батьки всі такі:
«Вони розлучені.
Розлучені».
То й що?
Співчувають малому… «Бідна дитина. Розлучені».
Чому ви так засмутилися? У малого два iPad.
Собі поспівчувайте.
Серед дітей поспівчувати можна лише принцу Камалю.
Усі ті фарбовані блондинки з відрослим корінням,
батьки, які вчаться більше за дітей, вони всі там були.
Знаєте цих жінок, такі екзальтовані.
«Ми рахували яблука».
Пані, ви давно закінчили школу, відійдіть. Черга дітей.
Отже, ми пішли на виставу.
Присягаюся, я навіть не вийняв телефон, щоб зафільмувати малого.
Бо вистава була ось така.
Вони стали в ряд. Бідні діти вивчили кілька рядків. Малюнки в руках.
У одного зображення суші. «Я Суші.
Мене звати Суші, я з Токіо», наприклад.
Чи з Японії, щось таке.
«Я з Італії, мене звати Спагеті», — таке кажуть.
Усім призначили їстівне ім'я та малюнок.
Вони казали лише це: «Я з…» Оце й уся вистава.
Люди, там одна сім'я штатив приперла. Із камерою.
Мати була, батько був, навіть бабусю привели.
У бабці такий перманент був…
Вона була схожа на трансформатор Тесли.
Немов їй зробили перманент замість усіх жінок
із жіночого відділення республіканської партії Стамбулу.
Ось такий.
Якби ви випадково витягли кредитку,
те волосся її б затягло, як магніт.
Отже, вийшов мій син на сцену.
«Я з Америки…» Його призначили гамбургером.
«Я з Америки, мене звати Гамбургер…», ось так.
А потім він такий: «Привіт, тату!»
Тесла повертається й каже:
«Джеме, він такий, як ви».
Такий, як я?
Люди, у мене 15 фільмів.
Я їздив у турне Анатолією, Європою, Америкою…
Я виходив на сцену 5 000 разів.
«Я з Америки. Мене звати Гамбургер».
Я так само роблю?
Я їй: «Тесло, бруду від вас менше,
але звуку від вас забагато».
Господи помилуй. Їхній малий вийшов на сцену і сказав:
«Я з Італії, мене звати Сгапеті». Облажався.
Це записано.
Уявляєте?
Хочуть жити цією миттю…
На одному з концертів
брат розповідає жарт про мого дядька.
Один розумник серед глядачів каже:
«Джем уже розповідав про алкоголізм дядька».
А брат йому: «Він і мій дядько теж».
Трясця…
Навіщо взагалі таке робити, коли тобі понад 50?
«Мій дядько теж».
Забудь про дядька.
Розповісти про себе в тисячу разів смішніше.
Я би блідо виглядав на його тлі, але не у всіх є особистість.
Я говорю про свою тупість, а він не хоче.
Але я можу розповісти одну з його історій.
Слухайте… Діти мого брата вже дорослі.
П'ятнадцять років тому він хотів зняти шкільну виставу меншої доньки.
Розумієте? Боже!
Тобто…
Та дитина показувала різні номери.
Співала пісню, потім гімн, танцювала народні танці…
Одне робила, інше показувала…
Вистава була одна, тривала пів години.
А мій брат її записав, як батько. Усю виставу.
Вони пішли додому, дивляться відео. А там інша дитина.
Мій брат зняв не ту дитину.
Мала йому каже: «Тату, це не я!»
А він їй: «Вона гарно виступила, що вдієш?»
Ось такий він.
Божевільний, зовсім божевільний.
Просто скажений.
Жити миттю можна було в дитинстві.
Я дитина 70-х років.
Тоді я був… Таке завжди вимовляють із ностальгією.
Від часів шумерів… «Наше покоління було божевільним!
У школі нам дах зривало».
Без сумніву.
У кожного покоління своя фішка, але ж існує дух часу.
Наприклад, мене вважали кмітливим волоцюгою,
але я був дуже романтичним. Ніколи не ображав батьків.
Не огризався.
«Усі-пусі, до біса бабусю…
Бабуся варить варення…»
Такого не було.
Я такого не вмів, коли був малим.
Я лише трохи волочився за спідницями.
І це ще минулого тижня.
Я це хочу припинити.
Припинити.
Коли мені було п'ять, я освідчився 20-річній сусідці.
Нащо освідчуватися? Тобі ж лише п'ять.
Сядь їй на коліна, побався грудьми. І все.
Нащо ставитися до цього так серйозно?
Це дух 70-х. Так було заведено.
Я одружуся чи заручуся. Як у турецькому кіно.
У мене був костюм, який я одягав на обрізання.
Я зробив із нього шлюбний костюм.
То був темно-синій бархатний костюм і плісирована сорочка.
Черевики, як у батька.
Знімаєш стрічку
та капелюх із пір'ям. І ти Ерол Евгін. Ось так.
Взяв у мами обручку. Подзвонив у двері.
І сказав: «Я прийшов на заручини». А причина ось у чому…
Спробуйте пригадати ті дні.
Я звертаюся до жінок мого віку. Не знаю, чи зараз так роблять.
Вони називають молодших юнаків нареченим, хлопцем, коханим.
Дівчата, не робіть цього.
Таке не забувається.
Це трапилося 44 роки тому. Уявляєте?
Отже, я сприйняв це серйозно. Мені бракувало лише солодощів.
У мене була обручка, краватка…
І її батьки кажуть: «Заходь, синку».
Я зайшов, сів на канапу, мої ноги навіть не сягали підлоги.
Мене пригостили печивом із чаєм.
Я мочив печиво в чаї.
«Ти кохаєш мою доньку?»
«Так».
Господи!
На мить я задумався, чи варто виїжджати з дому ще до школи.
Я злякався, що невдовзі одружуся.
Тому я знайшов привід. Як зараз пам'ятаю.
Телевізор був увімкнений.
Почався мій улюблений мультик «Синдбад».
Я сказав: «Почався "Синдбад", час іти». І втік.
Тоді я втік від шлюбу вперше.
Люди, уявляєте, моїй дитині було б зараз 44 роки.
Яка самовпевненість!
Любити жінок важко, коли ти дитина.
Поверхом нижче під нами жили молодята.
Чоловік увесь день працював, тож молода дружина сиділа вдома сама.
Їхню квартиру називали в районі «квартира нареченої».
Дівчина визирала з вікна. Ми тоді жили в Саматії.
Дивилася у вікно.
Мені було п'ять. Я подумав: «Може, їй щось потрібно?»
Їй нудно самій удома, чоловіка немає.
А тоді я себе вважав маленьким чоловіком.
Малював собі ручкою вуса.
Я розповідаю так, немов це нормально, вибачте.
У мене була настільна гра… Мені привезли ігри з Німеччини.
Я взяв її під пахву, постукав у двері й сказав:
«Якщо вам нудно, давайте пограємо в гру».
«Залюбки», — каже вона.
Я почав ходити туди щодня. Щодня.
Я думав: «Твій чоловік тебе не гідний.
А я гідний».
Ми розкладали гру на підлозі.
Знаєте, ці настільні ігри. Кидаєте кубики, ви зелені, вона червона.
У вас команда, стосунки розвиваються.
Дивимося одне одному у вічі. Їй 21-22. Мені п'ять. Ось так.
«Ти моя або нічия».
Граємо, дивимося у вічі.
«Шість, твоя черга». «Чотири».
Це сталося в момент абсолютної тиші.
«Твоя черга. Кидай».
«Два».
Вона пукнула, люди!
Більшість подумає, що пукнув я, бо був малий. Ні.
Вона пукнула. Я був у розпачі.
Очевидна ознака, що вона не сприймає мене серйозно…
Гаразд, нехай я дитина, але навіщо пукати?
Я ж не просив тебе розлучитися й вийти за мене.
Але ми грали в гру. Це серйозно.
Ти щойно викинула шістку. Я мав виграти.
Знаєте…
Вона сказала: «Твоя черга». А я їй: «Я більше не прийду».
Може, через ту травму я одинак.
Так дивно. Якби вона чхнула, я б побажав здоров'я.
Якби вона позіхнула, я б сказав, що час спати.
Одна з трьох фізіологічних функцій
перетворила ситуацію на цю історію.
Пукання — така дивна річ.
Вам не зрозуміти, бо ви не пукаєте.
Це роблять лише такі, як ми.
Яка дивна річ.
У молодості я чув, що в Німеччині пукати на людях дозволено.
Немов це таке велике, дивне соціальне відкриття.
«У Німеччині можна пукати».
І що? «Тому в них таке розвинене автомобілебудування».
До речі, пукання на людях не є нормальним у Німеччині.
У багатьох спільнотах пукати не прийнято.
Не задумувалися, чому це так?
Чому це соромно чи смішно?
Щоразу, коли комік згадує пукання, люди одразу кажуть:
«Над такими жартами сміється той, кому бракує мізків».
Це що? Науковий факт?
Це схоже на таке: «Світом керують чотири сім'ї».
«Куди ти йдеш?» «До кав'ярні».
Чи зміниться реальність, якщо сказати: «Над такими жартами сміється той,
кому бракує мізків»?
Чому пукати соромно?
Чому?
Я поясню з наукової точки зору. У часи, коли на їжу полювали,
жінки й діти ховалися в печерах, бо вони були вразливими, так?
А чоловіки йшли на полювання в групах.
Тварину ловлять уперше. Урешті-решт буде м'ясо.
«Панове!»
Вони не схочуть, щоб із ними знову був пердун.
Це наукова точка зору.
Я теж міг узяти кларнет, удати з себе грека і такий:
«Що це, в біса, таке?»
Через те, що пукання зруйнувало перше полювання, його вважають ганебним.
Подивіться в словнику. Витягаєте лук…
Один раз, двічі, тричі… А потім пердунів прогнали.
Із часом дійшло до такого.
Це наука.
Хочте вірте,
хочте смійтеся.
Ви, сім із половиною місяців. Ще сидить, так?
Його мрія не здійснилася.
Сподіваюся, пологи будуть легкими.
Кращими, ніж перші.
Складне завдання.
Але певен, те, що я кажу, просвітило багатьох.
Це мені й потрібне. Просвітлення.
Одного разу я повертався додому зі зйомок.
Отримую кілька повідомлень від Apple.
«Дякую. Ми раді працювати з вами».
Вони постійно знімали з мене 49,90 лір.
Мене це роздратувало. «Дякуємо, ви придбали капелюх для Банні за 149,90».
Куртка для Банні, окуляри для Банні…
Мій син, удома… У його грі був персонаж.
Він постійно завантажував діаманти.
А мій гаманець усе худнув.
Капелюх за 49,90, окуляри за 149,90…
Я ще собі зимової куртки не купив. А в Банні було все.
Коротко кажучи, Банні нас розводив.
Я дуже розсердився.
Як я й казав, наше покоління безневинніше.
Коли нам давали ліру,
ми за пів купували шоколад, а за іншу половину — морозиво.
«Треба заощадити половину. Я заощадив, і в мене тепер п'ять лір».
Ми колись це відчували на фізичному рівні.
Тепер усе віртуальне, він клацає й клацає…
Завести дитину — немов завантажити безкоштовну програму. Дитина безкоштовна.
Потім починаються «програмні пропозиції». Покупки здійснюються пізніше.
Але завантаження безкоштовне.
Спитайте в цих двох.
За 20 хвилин я витратив 6 000 лір. Дуже розсердився.
Справді… Мені ж гроші з неба не падають.
Я ж не кажу: «У мене купа бабла. Витрачай». Це абсурд.
І я не хочу, щоб мій син чинив бездумно.
Я вирішив покарати його, коли буду вдома, але тим часом Банні мене розводив.
Отже…
Я приїхав додому.
Негідник переді мною, клацає собі.
Я серджуся, забираю iPad.
Кажу йому: «Отямся, я не магнат Акун».
Він мав це розуміти.
Ну, Акун збанкрутував, але дарма.
Він нещодавно ходив у капцях. Ви бачили?
Каже, такий у нього стиль. «Я був у Домінікані, тому так».
У тебе немає грошей, не бреши.
Але з Акуном усе добре. Він не вмре, це правда.
Присягаюся. Нічого поганого з ним не трапиться.
Він дуже красномовний. А я, так би мовити, розумна людина.
Мій розум не підступний. Я чистий думками.
Він переконує таких, як я… Йому добре вдається. Навіть мене затягнув.
Я наживо збирав пожертви для Алі Коча.
Я. У мене навіть горщика немає.
Ми казали: «Не переймайся, Алі».
Він знаний маніпулятор.
Та в нього немає грошей.
У чоловіка є три бажання. Ви колись розлучалися?
Добре.
Три бажання. Певен, Акун здійснив усі три.
Саме так. Ось це і є розлучення.
Боже, його ніщо не знищить.
Наразі, не дай Боже, нехай усі ми живемо довго,
але якби я зараз помер, мене б покликали й спитали
про ті фото в інстаграмі, я б у всьому зізнався.
Ви сміялися з цього… Але Бог усе знає.
Я б сказав: «Я робив так, як ти наказав мені».
Бо Він нас створив. Я не побічний продукт.
Але Акун навіть Його б переконав, я певен.
«Боже, розділімося на дві групи.
Грішники й добровольці. Що скажеш?»
Слухайте.
Якщо ви не віддаєте голоси на його підтримку, я зміню ім'я.
«Введіть "Молитва", потім додайте пробіл
за тих, кого втратили».
Щиро вам скажу. Він недоторканний.
Він навіть змушує вас дивитися хроніки на вихідних.
«Душі, які впали зі сходів до неба, покидають острів».
Хіба не так? Знаєте, що так.
Але зараз у нього грошей немає. Вони у Нусрета.
Нусрет… Цікаво, чи є його «Нуср-Ет» у Японії?
Він є в цивілізованих місцях. В арабських країнах і в Америці.
Не в Європі. Нізащо.
Не уявляю магазин, у якому в корову пхають пальці,
у Стокгольмі.
Господи прости їх.
Цікаво, що такого корова йому зробила.
Зараз епоха шоубізнесу. Усі ошаленіли.
Більше немає кафетеріїв, а як подивишся на це…
А ще той дивак, що себе рубає…
Нормальних людей не залишилося.
Немає поряд нормальних місць, де можна було б з'їсти плов із нутом.
Замовляєш, а тобі приносять спершу вогнегасник.
Пишуть ім'я на піті.
Насінням чорного кунжуту.
Пишуть «CMYLMZ Fundamentals», а ти мусиш тримати ось так.
Що це в біса таке?
Хочеш мідій,
а тобі кажуть стати по той бік вулиці, шеф закине їх тобі до рота.
Чому тепер можна бавитися їжею?
А ще є цей із вусами. «Що їстимемо сьогодні?» Лайно!
Що?
Знаєте, це ж перетравлений плов.
Як смішно.
Чи було таке колись? Я говорю, мов ностальгуючий дідуган.
Нам казали: «Їжею бавитися не можна».
Я не про релігію, це фольклор, але однаково.
І на крихту б не став. Так піднімали хліб.
Хліб клали на підвищення.
Ляскати корову… Нащо пхати палець у дупу мертвого ягняти?
А потім ще занурює в золото. Він горітиме в пеклі, кажу вам.
Йому буде важко.
Цей Нусрет. А там він себе покаже.
«Капучино», знаєте.
В Америці один є. Я туди не ходив.
Справді, в Маямі є.
Я мав концерт у Маямі. Я не можу їздити всюди, як Невшехір.
Перед виходом на сцену в Маямі
дивився на глядачів із-за куліс.
Хто там? Хто? Що? Я допитлива людина.
Я так не можу: «Усі сіли? Тоді я йду».
Це не про мене.
Групка людей оточила когось у передньому ряду.
Вони робили селфі, фотографувалися з кимось.
Я знаю багато історій про фотографії,
тож мені стало цікаво, чи не готується розіграш.
Люди люблять так жартувати:
«Не сердьтеся, але можна сфотографуватися?»
Роками… Чому я маю сердитися?
Я постійно це чую через ті старі стендапи.
«Не сердьтеся, але…»
Це насправді означає: «Ви сердитеся, але нам начхати».
Ось що це означає.
Я не серджуся, коли фотографуються,
мене дратує, коли не можуть сфотографуватися.
Не можуть зробити фото. Неймовірно. Ви б не повірили в те, що я бачу.
А мене просять… Фотографують, а потім:
«А можна ще з Ізмаїлом?»
Не знаю.
Звідки мені знати? Ви дивитеся на Ізмаїла здалеку.
А він такий: «Ні».
Ізмаїл удає важкодоступного.
Ви кажете: «Ходи, Ізмаїле».
«Не хочу». І ви намагаєтеся переконати Ізмаїла.
У мене було тут нещодавно. Дупа до дупи. Вона штовхнула мене, він штовхнув її…
«Давайте вп'ятьох». «Запхаємо ще Бурджу, Хасана…»
Зрештою мене на фото не було.
Я нічого не сказав.
А в дівчат такі дивні фільтри. Вони з вами фотографуються.
У них стоять фільтри. І вони стають схожі на ляльок.
Їм подобається. А я стаю Муратом Бозом.
Це не я!
Я не перебільшую.
Я казав раніше, одну зробили навіть у сауні. Та було й гірше.
Я був на заходах на кінофестивалі Адани.
Ми їли кебаб у ресторані. Я пішов до вбиральні.
Роблю свою маленьку справу у вбиральні ресторану.
Заходить чолов'яга. Каже: «Тепер не втечете».
А навіщо мені тікати?
І він каже: «Робіть ви».
Я кажу: «Гаразд, потримайте, а я зроблю».
Отже… Що тут скажеш?
Отже, усі фотографувалися з чоловіком у першому ряду.
Мені стало цікаво, чи це не жарт. Ні, не жарт. Стало цікаво, хто це.
Продзвенів дзвоник, люди сіли на місця.
Потім я побачив знайоме обличчя.
Рахмі Коч.
Із мого оточення.
Рахмі Коч — один із найвпливовіших бізнесменів у нашій країні.
Я кажу: «Овва, сер, що ви тут робите?
Що привело вас до Маямі, сер?»
А він жартує: «Дорогий Джеме, ми приїхали подивитися на тебе».
А я йому: «Рахмі, годі прикидатися.
Ще скажіть, що переплутали Маслак і Маямі, гаразд?»
Я спитав: «Серйозно, сер, що ви робите в Маямі?»
Він сидів у першому ряду на моєму шоу.
Він каже: «Джеме, ми купили тут пристань».
Він купив пристань.
Слухайте, я розумію — купити яхту.
Чоловіче, нащо тобі пристань?
Що це за придбання? Їдеш до Маямі і такий:
«А в мене є пристань?» Дідько!
Питаєш у друзів: «У вас є пристань?» «Ні».
«Справді? У мене є одна. Власна».
Тож йому купили власну пристань.
Купили пристань.
Нам не зрозуміти цифри й життя, про які говорять великі бізнесмени.
Як я й казав, я розумію лише, навіщо потрібна яхта.
Розумієте, а він купив пристань. Ось які в них балачки.
«Який обсяг інвестиції?» «Від трьох до п'яти мільярдів доларів».
То три чи п'ять?
Як можна сказати про мільярди «від трьох до п'яти?»
«Від 30 до 40 мільярдів доларів». Між 30 і 40 є 10 мільярдів доларів.
Ідіть до дупи.
Нам навіть не зрозуміти, скільки це грошей.
У нас є гра, ми не могли зіграти в неї того дня.
Гра з грошима. Що б ви зробили,
якби прокинулися одного дня, маючи 100 мільйонів доларів?
Ми не могли зіграти в неї на шоу, де був Рахмі Коч.
Що б він сказав?
«Сер, що б ви зробили, якби мали 100 мільйонів?»
Він би сказав: «Я б виплакав усі очі».
Подумайте. Ви Рахмі Коч.
Прокинулися одного дня, а у вас лише 100 мільйонів доларів.
Ви б збожеволіли. «Алі!
Знайди Акуна.
Так, усі гроші перейшли до "Фенербахче".
Нехай Джем допоможе».
Особливий вечір для Рахмі Коча.
Це соціальний тест, який доводить, що ми не знаємо ціни грошам.
«Що б ви зробили, якби мали 100 мільйонів, прокинувшись якось уранці?»
Впродовж року чи двох я ставлю це запитання зі сцени.
Як бачите, в зв'язку з пандемією зал заповнений наполовину.
Уявіть, якби він був повний, і я б питав це щодня.
Я ще хочу почути ідею щодо медицини, чудову ідею, але нічого.
Сто мільйонів доларів.
Бо люди не знають ціну грошам.
Чого варті $100 мільйонів?
Скільки це зараз по курсу? 850 мільйонів лір, еге ж?
Чи 860, щось таке. Скажете мені до кінця шоу, скільки це.
Сто мільйонів доларів.
Отже, коли в когось іншого є гроші, у нас усіх є ідеї.
Наприклад:
«Погляньте на цього недоумка. Він багатий, але не знає, куди витратити гроші».
Вислуховуєш справді тупі ідеї. Послухайте-но.
«Прокидаєтеся, а у вас 100 мільйонів. Що зробите?» Один каже:
«Уранці?»
Ні, по обіді.
Один сказав, що порахує гроші.
Ви про що?
Учора дівчина сказала: «Я б інвестувала».
Витрачання грошей — це мистецтво. Це інша історія.
Який був виграш у лотереї на Новий Рік? Сто мільйонів лір.
Я спитав: «Що б ви купили на ці гроші?»
І одразу відповідь: «Маєток біля Босфору».
Гаразд…
«Великий телевізор.
І прецизійні ваги». «Для чого?»
Щоб зважити яйця.
То так ви їх витратите?
Спершу ви хочете маєток. Гроші пішли, уже немає п'яти мільйонів.
Як я був малим, проводили опитування.
Є один лоток, його вважають щасливим.
Лоток Німет Абли.
TRT завжди проводить там опитування, ще з мого дитинства.
«Що б ви зробили, якби виграли багато грошей?»
«Я б віддав бідним». «Ви?»
«Поділився б із нужденними».
«Ви?» «Я згоден із товаришем. Я б теж поділився».
«Ви?» «Віддав би бідним».
Чотири святі янголи.
Курва, хто ви такі?
Яке у вас добре серце.
Що ви тоді робите в черзі за квитками?
Знаєте, у чому справа? Це дуже сумно.
Ви намагаєтеся обманути Бога.
«Боже мій!»
Він каже: «Дай мені, а я віддам».
Яка дурниця.
Величезна сила, яка створила всесвіт,
не могла роздати 100 мільйонів лір,
а натомість вирішила: «В Ібрагіма є ідея. Віддам гроші йому».
Я поставив це запитання під час шоу в Німеччині. Але по-іншому.
Ось як: «Що б ви зробили, якби мали 100 мільйонів євро?»
Це трохи по-іншому.
Один каже: «Я б подорожував.
Я б подорожував».
Мені сподобалася ця ідея, але його перебила дружина.
Вона спитала: «Куди ти зібрався?»
Мені сподобалася ідея подорожей.
Відверто кажучи, друзі, ми всі важко працюємо.
У нас бувають важкі часи.
Таке не лише в нашій країні. Гляньте на світ.
На нас хоч метеор не падав.
Хтось запостив це в соцмережах, і я відповів.
«Наближається метеор».
Це не проблема. А якщо він впаде вам на дупу…
Ми зараз на сцені.
Метеор. І що? Не в дупу ж. Без проблем.
Ми на цьому етапі.
Але хіба подорожувати — не розумно?
Я завжди хотів, щоб зарозумілі люди подорожували світом.
Щоб ви поїхали на Галапагоси й побачили комодського варана.
Побачили, що створив Господь.
Дехто думає, що Бог створив лише їх.
А нас вважають побічним продуктом.
Та як побачать комодського варана, яким гарним Бог його створив…
Він висолоплює язик… Він складніша істота за вас.
Але люди шукають дива не там.
У соцмережах
постять відео лева, який каже: «Аллах».
Він каже: «Аллах!»
Тобто…
Як не соромно! Серйозно.
Отже, лев сам по собі — це ще не диво?
«Це не Аллах. Ні, він цього не казав».
Який сором!
Є лев, пантера та інші істоти.
Є павич та подібні. Одноклітинні.
Синій смугач, дельфін-косатка та інші…
«Аллах».
Як соромно шукати диво в цьому.
Дуже соромно.
Усе гаразд. Це нічого.
Поясните це у потойбіччі
разом із Нусретом.
«Вітаю, Нусрете.
Чому ви тут?»
«Через це.
Капучино».
Подорожувати — добре.
Але генетична бідність — це інша історія.
То чи існує така річ, як багатство?
Звісно, так. Є таке поняття — бути багатими.
Але здобути щось можна, доклавши зусиль.
Є речі, які будять у вас різноманітні почуття.
Вони всі різні.
Відпочинок після важкої роботи — не те ж саме, що постійна бездіяльність.
Таке інколи можна побачити.
Добре одягнена істота, яка, очевидно, витратила дуже багато грошей байдикуючи.
Це нісенітниця. Так не буває.
Чому? Тому що…
Це йде з душі.
Дайте їм 100 000 євро.
«Візьміть і витратьте їх у Римі».
Дві хвилини, вистачило б двох хвилин.
Чи години.
Сальваторе Ферраґамо, Ґуччі, Прада та інші.
Якщо ви бідні генетично,
ваше тіло автоматично приведе вас у торговий квартал Риму за дві години.
І раптом ви будете купувати підошви,
зарядні пристрої… Зненацька.
Ось так буває.
Ви розмовлятимете з іммігрантами-продавцями каштанів.
«Як справи? Як там у Моґадішо?»
Ось як буває.
Якби в мене було стільки грошей, що б я зробив?
І я б подорожував. Поїхав би у відпустку. У мене ніколи не було можливості.
Але ж ви бачите мене на відпочинку. Є мої фото на яхті.
Минулого року мої соски навіть прикрили.
Бачили? Розмістили чорну смужку на сосках.
І це так звані консервативні газети.
Під заголовком: «Колись так не було».
Наче я годував глядачів грудьми.
Чи в кінці шоу ось так тер їх головами.
Який сором!
Я б подорожував.
Їздив би на відпочинок. Як мені цього бракує.
Нехай вас не обманюють мої зображення в шортах.
Одні фото публікують двадцять разів за шість місяців,
немов я постійно відпочиваю. Неправда.
Востаннє я їздив відпочивати в 1985 році.
Тоді слухали «Cheri Cheri Lady», «Self Control».
У 1984-му, а не в 85-му.
У 1985-му і в 1984-му. Я пригадую лише той відпочинок.
Мій дядько у 1985 році…
Тоді зафільмувати мить
можна було лише на відеокамеру.
Наш відпочинок… Ми подорожували Егейським узбережжям.
Він записав усю подорож на відео. Рідненький.
Яка відданість. Скільки часу минуло? Тридцять… 36 чи 37 років.
Він був такий повний. Важив тоді близько 130 кілограмів.
Він був цікавою людиною. Ця робота йому не пасувала.
Він розповідав історію, розбиваючи на уривки.
Немов пазл на 1 000 шматків.
Він розкидав окремі деталі, а потім мусив усе збирати.
Знаєте таких людей. Він ось так розповідав:
«У Єнімахалле біля іподрому є одна штука.
Дерев'яна штука. Що то таке? Скажіть мені».
А ви такі…
Що там, у біса, в Єнімахалле біля іподрому?
Безліч можливостей.
У Єнікіої є така штука, ресторан. Там є один чолов'яга, блакитноокий,
великий такий. Має сина». Якого біса?
«Знаєте, що він мені сказав?» Ні!
«А що я йому сказав?» Дядьку, благаю…
То є що розповідати чи ні?
Він засипає вас подробицями…
Іподром, так.
Чолов'яга в Єнікіої.
А ще мікроавтобус. Що мені з цим усім робити?
Він розповідає сиру історію.
Якщо з'єднаєте точки, добре.
«Знаєте, що було в кінці?»
І залишає вас міркувати над цим.
Але він залишив нам один спогад.
Нехай його душа покоїться у світлі.
До речі, його прізвище означає «світло».
Камери у 84-му чи 85-му важили близько 20 кг.
Камера 20 кілограмів, а ще магнітофон, його вішали на шию.
Це ще 15 кілограмів.
І акумулятор важив 15 кілограмів.
Якщо треба було знімати вночі, брали ліхтар, ось такий великий.
Тож він тягнув на собі 40 кілограмів.
І сам важить 130 кілограмів.
Отже, ми пішли…
Є одне місце в Айвалику…
Як воно називається? Бенкет Диявола?
Ні, це відбиток ноги Ати Демірера.
Так, у фільмі «Eyyvah Eyvah»… Він такий: «Трясця!»
Бідолаха. Бідний Ата.
Він мені подобається. Не жартую про тих, кого не люблю.
«Боже.
Що, в біса, трапилося?
А мені звідки знати?»
Я б зняв такий фільм, якби міг. Але я не можу.
«Дідько…»
«Овва…»
Кларнет…
Отже, Бенкет Диявола, спускаєтеся, і там Памуджак, Кушадаси і так далі.
Прямуєте на південь, там будинок Діви Марії. Ефес…
Сельджук, руїни Ефеса… Там мій дядько видирався аж нагору…
Нас було три сім'ї.
Багато дітей. У кожній сім'ї троє чи четверо.
Він знімає нас згори й знизу.
Видирається на амфітеатр, щоб зробити широкоформатний кадр.
Спускається весь у поту, знімає нас біля гробниць.
Усі 45 днів, знімає всю подорож.
Ось так.
Отже, повертаємося до Стамбулу. Тато каже: «Омере, подивімося відео».
Ми почали дивитися. Наша подорож була схожа на польський порнофільм.
Ми там були, але…
Він був огрядним чоловіком.
Мікрофон був біля нього. І він казав: «Ох…»
Уся наша подорож — тремтіння і стогін: «Ох…»
Тато сказав зупинити.
Здавалося, що нас шпекнуть, коли ми дійдемо до Гьонена.
У мене є для вас спогад.
То був мій останній відпочинок, у 1985-му році.
Але він мені дуже сподобався.
Літо наближається, але відпустки не буде.
Фільми, які вам не подобаються…
Тобто фільми, які не сподобаються наступного року,
ми знімаємо їх цього року.
Чи ті, які вам не сподобаються за два роки, —
ми їх придумуємо два роки до того.
У мене не буде відпустки цього літа.
Не буде. Нічого не вдієш.
Я знімаю «Erşan Kuneri». Але…
Що ж, без відпочинку.
Це не означає, що я не відпочивав улітку. У мене є яхта, маленька, 20-метрова.
Я міг купити її лише на свої кревні.
Чому ви смієтеся?
Даючи аншлагові шоу впродовж 25 років, я спромігся лише на 20-метрову.
Я щодня виходжу на сцену.
Я можу придбати 20-метрову яхту, лише одну.
А ви смієтеся з цього, негідники.
Тут плакати треба, а не сміятися.
Як скажете. Гештеґ.
У мене є маленька яхта. Ми поїхали на відпочинок.
Люди засуджують мої фільми. Кажуть, що в них одні й ті самі люди.
Навіть було таке:
«У своїх фільмах він завжди в центрі уваги!»
Люди, це ж мої власні фільми.
Є ті, кому не подобається Аріф у «G.O.R.A.».
У своїх фільмах я задіюю лише друзів.
Думають, ідеться про друзів-сусідів.
Слухайте, мої друзі — актори.
Таке в мене оточення.
У людей є дивне упередження. Ніби вони м'ясники, продавці, фермери,
а я їм кажу: «Нумо, глядачі не зрозуміють».
Люди, це моє оточення.
Це мої люди.
Це мої друзі. Рассел Кроу, Шенер Шен… Вони мої.
Я — єдина людина в світі,
яка зняла фільм із Расселом Кроу й Шенером Шеном.
Навіть у Рассела Кроу немає фільму з Шенером Шеном.
Так.
І з друзями я не лише фільми знімаю. Я з ними ще й відпочиваю.
Одного дня ми відпочивали на яхті. Але, оскільки ми генетично бідні,
на яхті було щось схоже на військкомат. Мій брат сказав:
«Слухай, у фільмах на яхтах — дівчата».
Я йому: «Ми ж генетично бідні. Ми робочий клас, чоловіче.
Впродовж п'яти днів ми плаваємо в Егейському морі, біля Косу, Греції,
так ми відпочиваємо». Отже, ми відпливли.
Для мене відпустка — це літній відпочинок. Це вже навіть на підсвідомості.
Я не звик відпочивати взимку.
Одягаєш плавки
і робиш те, що роблять зазвичай узимку.
Тобі здається, що це відпочинок.
Ми на яхті. Пірнаємо, відриваємося.
І ще раз. Потім зголодніли, знову поплавали.
Випили, знову пірнати, протверезіли.
Я мріяв про такі речі.
Зафер зробив плейлист, узяв CD-диски.
Фазіль Сей, ноктюрни Шопена, таке інше.
Він вмикав CD-диск із ноктюрнами. Слухайте…
Що таке літо? Це музика Таркана й ось такі танці, чи не так?
Чи щось на кшталт…
Я — батько нещастя
Чи такі пісні, як «Cuppa».
Отже, лунає ноктюрн Шопена,
і раптом ми опинилися в премійованому фільмі.
Ми почали дивитися вдалечінь.
Мені закортіло розбити пляшку й перерізати Заферу горлянку.
Щоб зробити кульмінацію.
Чи задушити брата в каюті.
То була ноктюрнова ситуація. Таке було відчуття.
Я спитав його: «Слухай, Зафере, ти створив атмосферу
чудового кінофестивалю, але в нас лише п'ять днів».
Я подумав, що краще поплисти на Кос і придбати диск Таркана.
Щоб на яхті стало веселіше. Бо літо — це музика Таркана.
Ми купили альбом за той рік. Що в ньому було?
«Не можу націлуватися тебе» чи «Час від часу…» Як там далі?
Чи там: «Пишу твоє ім'я у своєму серці?»
«Напиши моє ім'я у своєму серці й не забудь мене». Так, дякую.
Ми відривались на повну. Вранці снідаємо.
Ми всі однакові.
Ми снідали, їли ікру…
Пили біле вино…
Увечері ракі, сміх… І без упину грає Таркан.
Навіть якщо час від часу Ти подзвониш мені
Слова й музика Таркана насправді не пасують разом.
Ви не помічали?
Наприклад, він каже: «Я — батько нещастя…»
Про яке нещастя йдеться?
У тебе відпали блискітки?
Відправ…
Я — батько нещастя
Ви б розповіли Таркану про свої проблеми таким чином?
«Таркане». «Що сталося?»
«Діти хочуть їсти».
Відправ їх
Насправді він чуйна людина. Я лише жартую.
Отже…
Усі ті пісні Таркана — 15, 12 чи 14 пісень,
грали й грали. Пообідня ракі скінчилася.
Увечері ми теж пили ракі. Потім перейшли на віскі.
Ми не пили лише власну сечу.
Ось так танцювали з рушниками.
Ми були далеко від берега.
Відправ мою долю…
Ми танцювали до нестями.
Опустили якір у бухті.
І далі танцювали в сутінках.
Яхта під скандинавським прапором, не пам'ятаю, здається, фінським,
підпливла до нас.
Вони кинули якір. Якийсь чоловік розмотував лінь…
А ми танцювали. Чоловік привітався.
Мій брат сказав: «Вони геї».
Слухайте…
Як можна таке сказати?
Впродовж останніх дев'яти годин ми були такі…
П'ять чоловіків на яхті.
Танцювали. Прали одяг,
хитали головами, робили такі рухи.
Два скандинавці сказали: «Привіт».
Мій брат каже: «Обережно».
Чому ми такі?
Гомофобія…
Знаєте, що це означає? Гомофобія означає наступне:
«Боже, сподіваюся, мені не сподобаються ті чоловіки».
Ось що означає гомофобія.
Я спитав його: «Як ти можеш так думати? Це маячня».
Два чоловіки привіталися.
Він сказав: «Слухай, не починай.
Я знаю, що це».
Я спитав його: «Звідки в тебе ця ідея?»
Він сказав: «А що двом чоловікам робити самим на яхті?»
Чоловіче, нас п'ятеро.
Якщо так вважати, то в нас тут ціла федерація.
У цій затоці ми цим заправляємо.
«Одягни лосини. Вони недостатньо обтислі.
Твої причандали не виступають».
Гомофобія…
Справді…
Скільки ще є делікатних речей,
але, оскільки я розповідаю цю історію, у когось виникне ідея,
лише тому, що я розповідаю історію про гомофобію,
хтось скаже: «Ти розповідаєш гомофобну історію».
Гомофобія — це щось, чи не так?
Чому б я був гомофобом?
Я не гомофоб, але чомусь здається, що я мушу це довести.
Це абсурд. Він хоче побачити, як я стрибатиму в нього на коліні.
Мене не цікавлять чоловіки.
Але це не робить мене гомофобом. Мене не приваблюють чоловіки.
Я не маю казати: «Мені не подобаються чоловіки, які люблять чоловіків».
Якась плутанина. Я доведу поцілунком…
Це не та проблема, через яку я переймаюся, але тут якась плутанина, розумієте?
Колись я пішов до масажного салону в Анталії.
Щоб записатися, а не записати своє ім'я у вашому серці.
Я прийшов записатися на масаж.
Один співробітник, працівник чоловічої статі…
Справді, мені все важче це пояснити.
Мова дуже змінилася.
Якщо не знайомі з жаргоном, неминуче щось ляпнете.
Якщо сказати «наукова особа» замість «науковець», це не допоможе.
Із цього все почалося. «Давайте не будемо казати "науковець",
краще не називати стать, "наукова особа".
Згода?» «Авжеж». «І все, ви вляпалися…»
Скажімо, сексуальні вподобання, так?
Скажіть «сексуальні вподобання», і вас виправлять:
«Це не вподобання, це орієнтація. Іди до дупи, виродку!»
Заспокойся, друже. Чому ти так розпалився?
Не всі знають жаргон.
Чому ти вважаєш, що тут негативний підтекст?
«Не кажи сексуальні вподобання, кажи орієнтація.
Інакше я тобі пику начищу».
Гаразд, не сердься.
Усі підняли стяги.
Усі постраждалі спільноти обернулися проти невинних. Неупереджені теж.
Я хотів записатися. Чоловік мені сказав:
«Я робитиму вам масаж».
Я йому: «Дякую, але краще нехай це буде жінка».
Він каже: «Ви про що? Так не годиться.
Якщо ви…» Він звинуватив мене в дикунстві.
«Якщо ви так чините, інші вчинять гірше». Він оскаженів.
Підняв свій стяг. «Л, Г, Б, Т…»
Я завмер. Кажу: «Можна мені талончик?»
Йшлося про звичайну послугу.
Я не хотів, щоб мені робив масаж чоловік. Хіба не можна?
Таке вже бувало.
Закінчується вислуховуванням армійських побрехеньок.
«Були ми якось у Хатаї…»
Іди до дідька!
Я в Чирагані. До чого тут Хатай?
«Командир так тиснув на нас…»
Іди до дідька.
Або ще один, такий весь агресивний: «Я зроблю вам масаж».
Я сказав, що не хочу.
«Як ви могли таке сказати?
Хіба чоловік не може зробити масаж іншому чоловіку?»
Я сказав: «Може, але ви надто розійшлися».
Чому винен лише я? Він налетів на мене: «Віддайте його мені!»
І коли починаєш сердитися через це, тебе роблять гомофобом.
Так не має бути. Не будьте упередженими.
Елтон Джон. Я б його на плечах носив.
І йому б сподобалося,
але якби він постійно грав на піаніно біля мого дому,
усе було б інакше. Уявіть, виходите з будинку,
а він постійно грає «Candle in the Wind».
«Коли повернеться Джем?» Він завжди там, навіть під дощем.
Один раз… Двічі… А потім ви б сказали: «Елтоне, іди до дупи».
І якби хтось почув, як ви це кажете, вас зробили б гомофобом?
Це абсурдно. Давайте закриємо цю тему.
Мені не подобається чоловіче тіло.
Але це не означає, що я не люблю власне.
Моє тіло в порядку. Воно лише трохи набрякло, ось і все.
Ми живемо не в найкращому місті.
На пробіжку чи прогулянку поруч із домом не вийдеш,
щоб трохи розігнати кров. Анатолійський бік зеленіший, еге ж?
Скажімо, Кадикьой.
Місцеві знають. Там є велосипедна доріжка.
Із цього боку місцями навіть тротуару немає.
Як у великому місті може скінчитися тротуар?
Ідеш собі й раптом… «Трясця».
Тротуару немає.
Із одного кварталу в інший не перейдеш.
І це місто?
Я хотів побігати по сусідству з навушниками.
Я живу в одному місці понад 30 років. Від закінчення школи.
Хтось сіпнув мене за руку.
Я був спантеличений. І в навушниках.
Я такий: «Що, в біса, відбувається?»
А він: «Не бійтеся. Я хочу фото».
Не бійтеся.
Тоді я зрозумів — так, мабуть, буває у всіх цивілізованих містах.
Наприклад, Кіану Рівз бігає у Центральному парку.
Ви його перестріваєте,
кажучи: «Іди до дупи».
Матриця впала, а у вас є фото з ним.
Або старий актор, скажімо, Аль Пачіно. «Ти, виродку…»
Ви їх збиваєте, а вони спокійно стоять.
Дурниця, еге ж?
Піти в тренажерку — ще одна проблема.
Але ж треба хоч трохи рухатися.
Недобре бути повним. Будьмо відверті. Хіба це не так?
Ви записуєтеся туди… Знайоме це відчуття?
Платите перший внесок.
Одразу втрачаєте трохи ваги.
Платите й кажете: «Слухайте, я вже трохи схуд».
Щось таке. Але з тренажеркою теж складно.
У роздягальні… Тренуватися…
І всі кажуть: «Ідіть до нього в тренажерку, відчуєте себе як удома».
Я пішов у одну. Як ця штука називається? Бігова доріжка.
Заліз на неї. Щоб трохи попітніти.
Я це кажу не для вихваляння.
Як і всі інші. На 20 хвилин.
Не з дитиною чи на роботі, а там,
просто тренуєтеся.
Тут поруч з'являється якийсь дивак. «Привіт».
«Що з вашим ротом?»
«Я поводжуся, як дурень».
Він питає: «Ви сюди ходите?»
Ви сюди ходите?
То такі запитання треба ставити людині на сусідній біговій доріжці?
«Ви сюди ходите?»
Так, виродку, я сюди ходжу. Намагаюся.
«Ви тут відчуєте себе як удома», — каже він.
«Я вам це скажу,
доки мій рот не став знову нормальним».
«Беязіт Озтюрк теж сюди ходить».
Я розхвилювався, як студент
авджиларського технікуму.
«Отакої!»
Я кажу: «Гаразд, дуже приємно».
«Це дуже приємний клуб», — каже він. «У інших клубах
вам би заважали».
Тоді, певно, в інших клубах вам можуть гантель у дупу встромити.
Тренажерка — неспокійне місце й без того.
Тобто в деяких її місцях роблять особисті речі.
У місцях, де ви роздягаєтеся.
Я не надто невимушена людина.
Не судіть із зовнішнього вигляду.
Скажімо, люди в хамамах. Незалежно від статі.
Особливо, старші люди.
Такі безтурботні…
«Я зробив зарядку…»
Виходять голі після душу.
«Де фен?» Хіба мене це цікавить, вилупку?
Вас цікавить фен?
Ви зав'язуєте черевики, щоб вислизнути,
у вас одна нога на лавці, а тут чоловік голяка
щось невимушено питає.
«Гей, що ти зробив із квартирою в Левенті?»
Що тебе цікавить? Шукаєш, куди носа встромити?
Виродку, ти голий.
Ми на небесах?
Нас вигнали з неба, прогнали на Землю…
Сталася Промислова революція…
Є така штука — стегнова пов'язка. Прикрийся чимось бавовняним.
Одягни щось. Ти ж голий… «Як справи?»
Кому я маю відповісти?
І він очікує, що я реагуватиму природно. «Він справді виріс».
Тренажерки — складні місця, але тримати форму не завадить.
Той табір із великими дупами…
Вважають, що з повних людей найчастіше сміються.
Більшість так вважає.
«Люди насміхаються над повними. Про них жартують».
Ні, насправді все навпаки.
Повні люди — важлива спільнота.
Вони ніколи не схочуть, щоб ви втратили вагу.
Випробуйте це зі своїми друзями. Скажіть їм,
що більше не їстимете хліба, і гляньте, що буде.
«Я більше не їм хліб». «Ні, так не можна. Це неможливо.
Іди до дупи. Не можна відмовлятися від хліба, виродку.
Недоумку.
Якщо відмовишся від хліба, я тобі голову відкручу».
Схудніть, підіть до тренажерки… Чи спробуйте кинути палити.
«Я кинув палити». «Неправда».
«Правда». «Ні, неправда. Неможливо.
Повір, ти не кинеш. Кажу тобі. Нізащо.
Ти справді кинув? Чоловіче, не можна».
«Я не їм хліб». «Ні, тобі гаплик».
Вони існують.
Чи не так?
Їх велика купа.
Вони об'єднуються, щоб завадити людям увійти в норму, бо самі мають великі дупи.
Не треба бути повним, щоб із тебе сміялися.
Із атлетичної дівчини теж можуть сміятися.
І сміються.
Вона йде в зал, а всі ті товстодупі кажуть:
«Вона пішла туди не займатися, вона полює на чоловіка».
Він каже: «Це правда».
Ні, правда - те що я кажу.
Дівчина справді тренується. Це так неймовірно?
Товстодупі… Схоже на назву району.
Як Вефа.
Еге ж. Немов Карталь товстодупих.
Є ж Башібююк, еге ж? Там голова, а тут дупи, яка різниця?
У цьому районі немає виходу?
Ви кричали: «Правда». Що саме правда?
Те, що ви назвали правда — істина.
Так можна сказати, але не годиться. Завжди кажуть:
«Вони там полюють на чоловіків». А у вас який привід?
Бо ви шукаєте чоловіка в Беязітській бібліотеці.
Ви завжди в НАСА, шукаєте астронавта, який спокуситься товстою дупою.
«Тут немає вченого, якому б сподобалася ця дупа?
Хоча б скажіть її індекс».
Так. Чим ця дівчина заслужила на таке?
Вам треба бути трохи… у формі.
Наближається літо. Замість того, щоб подумати про це в січні
і ввійти в форму до літа, ми відкладаємо.
Зараз початок червня, чи не так?
Гляньте, він досі тут. Ні, ми нічого не змінили.
Бо люди розуміють, що літо вже близько, за тиждень до літа.
Витягають купальник і такі: «Як я в нього влізу?
Сподіваюся, якось улізу».
Гаразд, але ж ви знали в січні, що літо прийде.
Знали.
Неймовірно. Справді.
Такі проблеми не знайомі зимовим туристам. Це ще химерніше.
Ви чули про зимовий туризм?
Про багатих людей?
Мені подобаються захоплення багатіїв. Це справді тупі речі.
Ці багатії… Скажімо, гольф.
Широке поле.
«Уперед».
Ти здурів?
Віддай це бідняку, певен, той одразу влучить у лунку.
Ось так.
«Трясця, сядь.
Поклади крильця на гриль».
Я обертаю курча…
Хіба розумно 19 разів бити цим по цьому? Ти, певно, дурень.
Чи зимовий туризм. Катання на лижах тощо.
Уже майже 2022 рік.
Як далеко можна заїхати на лижах? Ти зовсім дурний?
Навіщо підійматися на 900 метрів, щоб з'їсти хот-дог?
При мінус 20…
«Але ми тут не буваємо. Треба».
«Іди, покатайся. Я наздожену».
Їж свою сардельку.
Хтось тут займається зимовим туризмом?
Сноубордингом?
Це дуже круто, друже, справді. І за кордон їздите?
Куршевель, Сент-Моріц…
Де?
В Англії.
Так.
Він нагадав мені про карту світу.
«Гей, гляньте, тут ближче до…
Кляті невігласи, плеб…» Друже!
Я знаю, брате.
Я вдаю, що я цього не роблю, щоб можна було посміятися.
Зимовий туризм — крута штука.
Одягаєш зимовий одяг…
Що таке літо? Літо робить усіх рівними.
Натягаєш плавки — і байдуже, що ти король.
Погляньте на Рахмі Коча на пляжі в Балталимані.
Якби я попросив 5 000 доларів, він би сказав: «Я в шортах».
Воно всіх рівняє.
Літо робить людей рівними.
Коли я бачу, як люди плавають у білизні в Балталимані,
я пишаюся ними. Море для всіх. І вам відомо, в якому воно стані.
А люди думають:
«Вони в білизні». То що зробити? Зняти?
Проблема лише в білизні?
Зимовий туризм, комбези, куртки, окуляри, усі ґаджети.
«Куди їздили?» «Ми були в Австрії».
«Що з вашим ротом?»
«Самі знаєте».
«Де ви були?» «У Куршевелі».
«Де ви були?»
В Америці, на іншому континенті є Аспен, правда ж, брате?
Ви були в Аспені?
Попався.
Він ближче до Аляски.
Він каже мені, що це ближче до Англії.
На початку я казав, що я мав два шоу в театрі Аполло.
А він каже мені, що Англія…
Боже, глядачі не надто кмітливі.
«Іди до дупи».
Слухайте, лижі й таке інше…
Так дивно, це крута річ.
Зимовий туризм відображає соціально-економічну картину.
У ньому є одяг, спорядження, з яким складно.
І з цими людьми не трапляються жахливі нещасні випадки.
Вони їдуть такі круті, отримують травму й повертаються ще крутішими.
«Що сталося?»
«Карпальний синдром.
Сюди ставлять фіксатор».
А якщо бідняк падає на кризі, він ламає куприк.
Якщо падаємо ви чи я, у нас тріскає вена.
Якщо падає він: «Моє ахіллове сухожилля…
Ми були на Куршевелі…»
Ви колись чули, щоб Джем Хакко ламав куприк?
Таке трапляється лише з такою біднотою, як ми з вами. «Він скрутив в'язи».
У них буде карпальний тунель.
У них будуть фіксатори… Дивна маячня коїться.
Але що б не сталося, це завжди щось круте.
Не те, що можна вилікувати бульйоном.
Вони повертаються ще крутішими, навіть якщо постраждали.
«Тепер я крутіший». Так завжди буває.
«Вена тріснула». Ні, ніколи.
«У мене палає в грудях». Це проблеми бідних людей.
«Лікарю, у мене горять легені».
Ви чули про таке? Коли ви багаті, у вас «психосоматичний рефлюкс».
Отже…
Він піднімається на висоту 6 000 метрів.
«Гляньте, я був там, тепер я тут».
І? Що з того?
«Піднятися туди ще раз?»
«Давай». «Гаразд, я пішов».
Це божевілля.
І вони завжди скаржаться через це.
«Де ви були?»
«Ми були в Сент-Моріці».
«Як відпочили?»
«Там було так багато турків».
«До біса це все, там повно турків».
Не знаю іншої спільноти, яку б так дратували собі подібні.
Ви колись чули, щоб пінгвінам набридали інші пінгвіни?
«Нумо, чуваки!
Просто зникніть, трясця». Не чули такого?
Хіба є інші проблеми, крім зустрічі з турком під час відпочинку?
«Ми були в Римі, скажи, Нуране?
Там було повно турків. Ми були на межі зриву».
«Мій рот уже заспокоюється. Так краще».
Отже…
Люди…
Не чули про таке?
Вони самі їдуть туди. Скільки турків вас влаштує?
Чому це вас турбує?
«Ми були в Австрії, всюди… У Парижі, там повно турків».
А ви що скажете?
«Не рахуйте нас».
Люди, бувало, раділи, коли в них не впізнавали турків.
«Інколи я кажу, що я турок, а вони дивуються».
Може, вони не бачать цих рис і думають: «Що це, в біса, за виродок?»
Навіщо цим пишатися? «Мене постійно питають, чи я не француз…»
Боже.
«Це не так. Мене ніколи не приймають за турка».
«Ми були в Римі, там повно турків».
Якби я був на паспортному контролі, я б їх не впустив у країну.
Тож вони повернулися з зимового відпочинку. «Що сталося?»
«Ми були…»
«Ідіть до дупи!»
«Що сталося?» «Тут забагато турків».
«Ідіть далі».
Ось так.
Треба подорожувати, вивчати свою країну.
Влітку чи взимку, чотири пори року,
сім кліматичних зон, треба подорожувати власною країною.
Але ми цього не робимо.
Справді не робимо.
У нашій країні стільки цікавого.
Щиро кажу. Я жартую про Ату…
Ата з Бурси, знаєте, Ата Демірер.
Але як добре він знає Егейський і Фракійський регіони.
Він багато часу подорожував Егейським регіоном.
Я стільки не їздив. Я не можу довго подорожувати.
Із дому мені не вдається побачити багато.
Удома можна зробити лише стільки. Якби я подорожував…
Одні мої друзі знімали фільм у горах Орду.
Я народився й виріс у Стамбулі.
Який тут найвищий пагорб? Шамлиця. Заввишки 280 метрів.
Найвищий мені знайомий пагорб — це Девебаргітан.
Спускаєтеся з Барбаросу, піднімаєтеся назад.
«Пагорб Бебек такий стрімкий».
Чоловіче, на висоті 1 600 метрів були будинки, міста, села.
Я відчував себе в фільмі «Аватар». Я вперше побував у горах.
Авто їхало вертикально, ось так.
А він каже… Питаєш, куди він прямує, а він каже:
«Бачите село он там, бачите ту мечеть?»
Та це ж під небом.
Бог там усіх бачить, еге ж?
Люди, то було шалено високо.
Він каже, що за тим селом є ще одне.
Ми стали дибки.
«Тут тече річка, тут щось відбувається…» Отже…
Це доводить, як географія формує характер людей,
їхні історії, легенди, казки, літературу. Справді.
Чому в піснях народів Чорного моря стільки боротьби?
Постійні дорожні вказівки? Бо це такий регіон.
Застрибуєте в фунікулер у повітрі. Спускаєтеся річкою на рафті.
Річки течуть, село за пагорбом.
Ви не помічали? Наприклад, народні пісні Центральної Анатолії рівнинні.
Я підійшов до фонтану…
Ви йдете, усе рівно, ось фонтан. Мечеть там.
Великі гори там. Але на них вказують лише здалеку.
Топографія Чорноморського регіону така…
Вона починається з дорожніх вказівок.
Звідси туди.
Донизу річкою.
Звідти сюди, а потім туди.
Це щоб не заблукати…
Щоб не заблукати в пісні…
Річки течуть, ось звідки це походить.
Сокіл, птах летить, постріл…
Усе таке: «Овва!
Справді, можна танцювати».
Як вам ця пісня?
«Річки Орду потечуть догори».
Ви уявляєте обсяг проєкту?
Ви знаєте, що таке Анатолія чи Егейський регіон?
Якщо це стається, то воно стається.
Регіон дивний… «Слухайте, ці річки…»
Мов у законі збереження маси. Якщо докласти зусилля тут,
тоді це підніметься над цим, і буде просто шалено.
У Центральній Анатолії: «Я зайшов до її кімнати, проминувши терасу…»
Це рівнина.
Я б стрибав із даху на дах…
Це Південно-Східна Анатолія.
Тут ідеться про злам і вхід. У Центральній Анатолії…
В Анатолії є така штука.
Я проминув її терасу Увійшов у її кімнату…
Чому ти йдеш у кімнату?
Є лише одна етична проблема. А їхня проблема ось у чому…
Ми приречені Якщо про нас дізнаються, любове моя!
Тоді не робіть такого.
Те, що інші дізнаються — єдина проблема тут?
Слухайте, дивіться на це, як на генетичний код.
Там стільки дивних штук.
Якщо в стількох піснях люди так переймаються, що їх піймають,
отже, це серйозна проблема.
Чому це єдина проблема? Якщо щось погано, це погано.
Якщо про це дізнаються…
А якщо ні? «До дідька, зробімо це». Що?
Який сенс?
Якщо не дізнаються, продовжуємо. Справді?
Більше того, божевілля в тому, що це взагалі записано.
Звідки цей запис?
Чи пішла б людина в студію і заспівала…
Ми приречені, якщо про нас дізнаються?
Дізнають, бо ви робите клятий запис.
Ви взагалі знаєте, що це записується?
Хтозна, що станеться Якщо про це дізнаються…
Дізнаєтеся, коли вийде запис.
Дефіцит уваги…
Знаєте, є така штука, так званий «синдром дефіциту уваги».
Нестача уваги.
Означає нездатність зосередитися.
Правда? Англійцю?
Отже, є такий розлад «дефіцит уваги».
«Нестача» означає, що чогось бракує? Так.
Брак зосередженості, так скажемо.
Брак фокусу. У піснях Чорного моря є брак фокусу.
Не помічали?
У пісні є «дефіцит уваги».
Я наведу приклад із класики. Скажімо…
Підійми біле покривало
Нехай побачу твоє обличчя Нехай побачу твоє обличчя
Нехай побачу твоє…
То що сталося?
За мить я так «бах…» Упав у чорну діру.
Цікаво, що відбувається далі.
Згадайте пісню.
Ремінці мого кошика…
Правда?
Ремінці мого кошика Впиваються в плечі
Впиваються в…
Мої… Впиваються в…
Дефіцит уваги.
«Фуркане». «Секундочку».
Що могло статися? Тобто…
Нехай побачу твоє…
Про що думав автор?
Нехай побачу твоє обличчя
Нехай побачу твоє…
Твоє обличчя…
«Ні, це те ж саме».
Нехай побачу твоє…
«Я подумаю».
Дивно, чи не так?
Хто міг подумати про таку звичайну річ? Лише я.
Небеса.
Але ми не подорожуємо.
У нас стільки скарбів. Караджаоглани, Юнус, ця земля…
не хочу здатися рекламою, та знаєте, як кажуть:
«Люди цієї землі…»
Голосом Халука Більгінера.
«Найкращий перець Туреччини…»
А голос Халука такий…
У Халука Більгінера такий голос.
У ньому вміститься транспортна лінія.
Для внутрішніх подорожей.
Халук Більгінер.
Коли кажете Юнус, молодь дістає паспорти…
Не хвилюйтеся, перерви на рекламу не буде.
Я про Юнуса Емре.
Ви й гадки не маєте.
Щоб надати ваги нашим цінностям,
про них інколи говорять у множині.
«Караджаоглани».
Хто вони? Наче в поліцейському фургоні кілька Караджаогланів.
«Юнуси».
Юнус Емре. Караджаоглан.
У згадував про Дадалоглу в попередньому шоу.
Це наше надбання, добре, але…
Що залишилося нам? Лише нам?
У наших людей є щось таке…
Слухайте, нічого.
Ви теж не запам'ятали.
У наших людей щось є, це так.
Є, але…
Не у всіх. Це особиста річ.
Наприклад, не буває Насреддінів Ходжів. Є Насреддін Ходжа.
Юнус, а не Юнуси. Лише один Юнус. Бідолаха.
Хіба ми маємо щось собі доводити?
Ніхто про це особливо не говорить.
Наприклад, Насреддін Ходжа — засновник моєї професії.
Чи не так? Гумор, терпимість, погляд на речі під іншим кутом.
Насреддін Ходжа — батько цього мистецтва.
Він би сказав: «Маєш рацію».
«Але Ходжо, це…» «Ти теж маєш рацію».
«Як таке можливо?» «І ти маєш рацію, виродку».
Ходімо.
І ось він став проявом
людської суперечливості та дивацтва.
Тобто під одним кутом і з огляду на 13 століття.
Батько цього мистецтва.
Коли я в дитинстві вперше вийшов на сцену, то зіграв роль Насреддіна Ходжі в школі.
Почав згори. Сорок два роки тому
я почав як Насреддін Ходжа, а потім спустився сюди.
Не хочу сказати, що я йду по його стопам,
але порівняно з тими, хто каже таке, не можу заперечити це.
Людина, яка нікого в житті ніколи не розсмішила, каже:
«Ми нащадки Насреддіна Ходжі».
Нікого ніколи не розсмішила.
Ніколи не сприймала чужих жартів.
Не думала про критику і не казала: «Справді, може, й так».
Хто ти, щоб казати щось на кшталт:
«Ми нащадки Насреддіна Ходжі».
Отже? «Це означає, що не треба багато робити».
Як ти можеш вважати себе нащадком Насреддіна Ходжі?
Хто ті люди, які ставлять тупі запитання в розповідях про Насреддіна Ходжу?
«Ходжо, ти рубаєш гілку, на якій сидиш».
А якщо ми його нащадки?
«Ходжо, нащо ти заквашуєш озеро?»
Вони з одного села.
Може, ми їхні нащадки? Ніхто цього не стверджує.
Усі хочуть натягти тюрбан Ходжі.
Не так швидко. Невже це так просто?
Просто залишатися в пам'яті 800 років?
Ось ваш Насреддін Ходжа.
Як довго я цим займаюся? Двадцять п'ять років.
Як можна порівнювати 25 і 800? Ви всі чекаєте, щоб я завершив.
«Їлмазе, трясця, це закінчиться? Годі вже».
Чи можуть закінчитися 800 років? 800.
Але життя у 13 столітті впливає й на нас.
Зараз не все так просто.
Розповіді про Насреддіна Ходжу існують уже 800 років, так,
але це 13 століття.
Якби одна з тих історій мала місце зараз,
бідолаху знищили б за тиждень.
Справді. Хіба це не так? Він іде на базар,
діти його оточують: «Ходжо, купите нам свистки?
Пане, купите нам свистки?»
Цього малого дублюють. Певно, він монгол.
Він каже…
Усі діти… Ви всі знаєте цю історію.
Вони його оточують: «Ходжо, купіть нам свистки».
Лише один із них дає йому гроші й каже:
«Ось гроші, купіть мені свисток».
Він іде на базар і приносить свисток лише малому, який дав йому гроші,
і каже: «Ось, візьми, хто платить, тому й свистіти».
Що це?
Якби я провів такий соціальний експеримент,
наступного тижня мою всю сім'ю прокляли б у соцмережах, у твітері…
«Вражий сину, через тебе діти плакали.
Ти міг придбати свистки їм усім.
Щоб ти збанкрутував». «Таркане, Атено Ґьокхане, а щоб вас покрутило!»
Правда?
Ось у чому правда.
Труднощі нашої епохи. Є й переваги.
Дружина Насреддіна Ходжі була трохи дивною.
Мені з цим пощастило.
Дружина Ходжі була дуже страшна. Коли вони одружилися, вона спитала його:
«Ходжо, кому можна показувати обличчя, а кому ні?»
А він каже: «Показуй усім, крім мене».
У мене не було таких проблем. Дякувати Богу, мені пощастило.
Але в цьому столітті є інші проблеми.
Я не дуже амбітний, я не хочу, щоб мене пам'ятали 800 років.
Але молодь повинна зрозуміти це.
Ви їм розповідаєте про Насреддіна Ходжу,
а вони такі: «Що смішного?»
Не все має бути смішним.
Це основне. Ця точка зору важлива.
«Він заквашував озеро й каже: "А якщо вдасться?"»
Хіба мораль історії в цьому?
«Він каже: "А якщо спрацює?" Я не розумію цього.
То спрацювало чи ні?»
Покоління, орієнтоване на результат. До біса це покоління. Яке марнування.
«То чого хотів навчити Ходжа?» Він нічому нікого не вчив.
Ми говоримо про те, що відбувалося в 1278 році.
Ти навіть не пам'ятаєш, що їв минулого тижня.
Розповідь про чоловіка, який сидить біля озера у 1275 році з йогуртом у руці.
Може, нічого й не вийде, яка різниця?
Може, він палив цигарку.
Тримаючи йогурт.
Коли в нього впав тиск, він поїв йогурт.
Надійшли селяни, він сховав цигарку, залишився йогурт. Ми не знаємо.
Це можливо? Так.
Селяни спитали: «Що ти робиш?»
«Повертайтеся в село, ідіть.
Люди, ідіть у село».
«Ходжо, що ти робиш?
У нас теж будуть нащадки?»
«Я нічого не роблю.
Повертайтеся в село, а я приїду на ослі задом наперед».
«Ходжо, що ти робиш із йогуртом?»
«Нічого я не роблю. Ну…
Нехай буде, заквашую озеро.
Можна так сказати».
«Ходжо, хіба озеро можна заквасити?»
«А якщо можна?»
Каже він.
А тоді подумав: «Цей недоумок тепер усім про це розповість».
Може, саме так і сталося, ми не знаємо.
Те, чому нас учив Насреддін Ходжа, не можна розділити:
це смішне, це дивне, це зухвале.
Може, воно таке. А може, й сяке.
Він каже: «Ви готові до таких можливостей?»
Це шоу.
Мабуть, ви багато про нього чули. Слухайте. Воно закінчилося.
Я кажу: «Воно буде таке, воно буде сяке…
Наші дупи тріснуть?»
Це ніколи не було моєю метою.
Я хотів поділитися чимось,
хотів посміятися разом, більше, ніж сміявся до цього.
Як гадаєте, про що люди говоритимуть за тиждень?
«Ви були на шоу Джема Їлмаза?»
«Були, воно трохи дивне,
а ще ця пандемія. Воно буде в записі».
«Господи, про що він розповідав?»
«Знаєте…
Воно вже не таке, як раніше. Тобто про знані речі,
але відчуття інші. А ще він трохи набряк».
«То й що? Про що він говорив?»
«Не знаю, щось таке…
Він пукав у дитинстві.
Тобто я не знаю.
У нього є яхта, соски в нього не такі, які були. Ось».
«А що з вашим ротом?»
«Просто я поводжуся, як дурень».
Переклад субтитрів: Олена Скібіцька