Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Official YIFY movies site: YTS.MX
CMYLMZ MŰSORA
Mehet!
Muszáj ezt tennünk. Ez egy itteni szabály.
Bármi is van a poszteren… Különben panaszkodnak.
Például „a poszteren nem pólóban volt”.
Megcsináltam az egészet. A vírus ellenére.
Üdv!
Csak mert sose volt színpadi jelmezem,
egy köpenyt azért még akartam, értik?
Menő, nem?
Ugye? Alapból nem hordunk köpenyt.
Sajnálom, hogy nem divatos.
Nézzék! Mi lenne, ha ebben mennék Zincirlikuyuba?
Ebben senki se vágna elém a buszmegállóban.
Ki kérné el a HES kódomat? Nézzék!
Mintha Bağcılar hercege állna itt.
Menő, nem? Itt hagyom a köpenyem.
De tisztázzuk, nem azért,
hogy átadjam a stafétát.
Sose volt szép jelmezem. Londonban kezdtem a turnét.
Vinni akartam a köpenyt és a pálcát.
Nem engedték.
Nem vihettem fel a gépre.
Mintha le akartam volna szúrni vele a repülőt.
„Azt nem viheti fel.”
Azt kérdezték, mire kell ez Angliában.
Ez nyilván egy pálca, nem?
Nem tudom, mit gondolnak, de…
én elgondolkodnék, hogy járt-e hozzá valami krém.
Ne vigye fel ezt, ne vigye fel azt…
Elegem van belőle.
Tudják, miért „Gyémánt, elit, platina, plusz” a műsor címe?
Elmentem Bursába egy teológiai karra beszélgetni.
Valaki figyelmeztetett:
„Vigyázz, Cem, ez teológia!”
Mintha a Vatikán küldött volna.
Némi tömjénnel.
„A mecset a miénk lesz.”
Mi lesz a teológiával? Engem is Isten teremtett.
Beszéltem a diákokkal.
Az egyik azt kérdezte: „Miért ez a műsor címe?”
Erre én: „Ez rólad szól, nem rólam.
Te vagy a gyémánt, az elit, a platina.
Az átlagnál jobb bánásmódot érdemelsz.”
Azt kérdi: „Mit fogsz mondani?”
Mire én: „Amit tudok. Sokaknak hasznos, amit mondok,
ezért folytatom.” Régóta nem voltam színpadon.
Maguk is poénkodnak, nagyon kreatívak.
A TikTok és Instagram videóikon.
Videóznak vezetés közben, valahogy így…
Egy teáskannával viccelődtek.
Igaz? „Alala mamama, baszd meg, nagymama…”
Én türelmes voltam…
Akartam egy show-t Ata Demirer új égei-tengeri filmje előtt.
Tudják, van az a filmje a klarinéttal. „Mi a fasz van, tesó?”
Azt mondtam, ennyi.
Itt az én időm.
De nem tilos poénkodni. Mindenkinek szabad.
Nem csak ez… Nekem…
Én azt mondom, ami nekem vicces. A riválisaim közel vannak.
Itt az ellenség.
Elhoztam a fiamat egy show-mra, hogy lássa, mit csinálok.
Gyémántokat kap a játékaiban az iPadjén.
Látnia kellett, hogy az örege 100 lírát kap egyesével.
Mi így szerzünk gyémántokat.
Egy sztárnak fárasztó a gyereknevelés.
Maguk szabadabbak. Egymás Instagramján szerepelnek.
Jönnek a kedves kommentek: „Micsoda angyal!” Namaste és szív emoji.
Ha az én fiam táncolna
a videón, azt hinnék, bolond.
Nem számít, ha több az IQ-ja, mint az egész családnak.
Nem akarok dicsekedni, de zseniális gyerek.
Nagyon okos dolgokat mond.
Néha megkérdik: „Cem, uram, legyen gyerekünk?”
Ha van tabletjük vagy iPadjük, csinálják!
Ha nincs, felejtsék el!
Komolyan.
Sokan panaszkodnak rá, hogy a gyerekek rögtön tableteznek.
Ne tegyék!
Mi történt a pandémia alatt?
El tudják venni a tabletet?
Az online oktatás összeomlana.
A szakértők azt tanácsolják,
bármi is trendi, az maradjon távol a gyerektől.
Kiskoromban a tévé volt a tabu.
Haver, este 7-kor kikapcsoltuk.
Csak egy csatorna volt. A tesómmal
a kikapcsolt tévé előtt játszottunk,
a tükörképünkkel szórakoztunk.
Szegény mi. A 70-es évek kölykei.
Keményítő, bulgur és tarhonyaleves jutott nekünk.
Nekünk csak krumpli kellett. A mi generációnk az igazi.
Azt mondják: „Az új generáció…
Olyan okosak.”
Ha én ennyi folsavat kaptam volna…
Folsav. „Bevetted a folsavad?
Szedj vasat!”
Annyi folsavat kap a baba…
Az első szava az lesz: „Mi az iPad-jelszó?”
Ja…
Láttam egy gyereket, akit a szülőszobában
írattak be a suliba.
Még tiszta nyálka…
„A Robert Egyetemre megyek.”
Az előző generáció meg azt hitte, emberek vannak a rádióban.
Kibaszott idióták!
Mivel etettek? „Azt hittük, emberek vannak a rádióban.”
Őrült egy generáció.
Az új generáció okos… a szüleikhez képest.
Az adósságodat nem fizetheted ki a szüleidnek.
De azért kiszámolhatod, te barom.
Legyünk őszinték!
A szüleink a példaképeink.
Vagyis azok voltak. Anyám és apám…
Férfiakat tudok mondani.
A bácsikám, a nagynéném férje
mind fontosak. Sokat tanultunk tőlük.
A bácsikám híres alkoholista.
Tudják, ki ő? Hallottak az AMATEM-ről?
Elvonó. A bácsikám kétszer diplomázott ott.
Ő az AMATEM játékának nagyfőnöke.
A heroin leküzdése után jön a bácsikám.
Nem ivott 15-16 éve.
Híres alkoholista volt.
A tragédiája megmentett minket.
Mivel ő a 60-as, 70-es, 80-as, 90-es és 2000-es években
folyamatosan ivott, nekem, a bátyámnak és az unokatesóimnak
nem volt gondunk az alkoholizmussal.
Mert a bácsikánk megivott mindent.
Mindent, így nekünk nem maradt semmi.
Rekordokat döntött az ivással.
Hihetetlen volt.
Senki se vehette fel vele a versenyt.
Nyolcvanhétben autóbalesete volt.
Yedikulében. Ötször átpördült a kocsija.
Kirepült a szélvédőn.
Az úton feküdt, 300 méterre az autótól.
Valahogy így feküdt a földön.
Fél órán át.
Fél óra múlva ez történt.
Látott egy autóbalesetet.
Úgy döntött, segít.
Odament a rendőrhöz érdeklődni.
Még a kabátját is begombolta.
A rendőr így szól: „Nagy baleset történt, de nincs meg a sofőr.”
Mire ő: „Az emberség nem halt ki.” És ő is keresni kezdett.
Tényleg.
Nagyon fontos ember.
Már 16 éve nem ivott. Azt tanácsolom a fiataloknak,
kerüljék ezt a dolgot. Én például alig iszom.
Iszom. De csak ésszel.
Ha egy videón vagy képen iszom, az emberek rögtön
szidni kezdenek.
Normálisan iszom.
Ha kint van az Instagramon, ne lepődjenek meg!
„Kitette, hogy rakit iszik.” Igen.
Mert néha iszom. Ez az oka.
Rakjak ki inkább
mártogatóst, mandulát, dinnyét, jeget,
de rakit ne?
Allah úgyse követ Instagramon.
Követni akart, de nem válaszoltam.
Szégyen. Ha iszom, akkor iszom.
Ha pokolra jutok, legyen. Ez van.
De ettől még nem javaslom.
Hogy miről is beszélek? Ez a válasz.
Arról, hogy mit tüntessünk el az életünkből, hogy boldogok legyünk.
Komolyan.
Problémáink vannak a szórakozással.
Mindenhol ez van,
de mi különösen nehezen érezzük jól magunkat.
Genetikai nyomor.
A „boldogság nyomora”.
Én is a részese vagyok, de…
ha eltüntetek dolgokat…
Ez az a „plusz” a poszteren.
Figyeljenek az emberre, aki azt mondja:
„Bár korábban láttuk volna.”
Figyeljenek!
„Nagyon vicces. Tényleg.”
„Ugye?”
„Vegyük fel későbbre!”
Ezek a fő jelek.
A jelen. A pandémia alatt sokan
megtanultak a jelenben élni.
Lófaszt! Semmit nem tudunk a jelenről.
A „jelen” a 60-as, 70-es években volt fontos.
Ma már nincs ilyen.
Csak a fotóinkon.
Nézzük meg az én korosztályom szülinapi fotóit!
Egy kattintás. Torta és barátok.
A nyaralások is.
Mi és Epheszosz.
Akkor a jelenben éltünk.
Ma egy gyerek szülinapján, egy különleges alkalmon…
Ember, csomó kép készül egyszerre.
Mikor vágná a tortát…
Kétszázhetvennyolc fotó.
Melyik is a „pillanat”?
Egyik se.
Mennyi idő eljutni innen a szigetre?
A Herceg-szigetekre, Heybelire, Büyükadára…
Egy óra úszva?
Az anatóliai oldalról? Mindössze 30-45 perc.
Vannak itt szigetlakók?
De szép is lenne. Innen a szabad levegőre jutni.
Isztambuli vagyok.
Mi a szigetekre mentünk friss levegőért.
Ott jó volt.
Hársfaillat volt. Itt meg ez van.
Kilenc szén és hat hidrogén, vagy fordítva?
Értik, mit mondok? Faszság.
Olyan fura a szag. A lovaskocsikból jön.
Házat akarok venni miatta a szigeten.
Visszavisz a nomád időkbe.
Úgy érezzük, házat kell itt vennünk.
De mikor eltűnik a szag, rájövök: „Mi a fenét csinálnék Burgazban?”
Már másak a lovaskocsik.
Szörnyen bántak a lovakkal. Sajnáltam őket.
Lovaskocsik mindenhol vannak a világon.
Svájcban is van ilyen, de látniuk kéne ott a lovakat.
Ott a kocsis dolgozik a ló helyett.
Ilyen a ló. „Minden rendben az egészségeddel?
Először egyél!”
New Yorkban is.
Itt semmi.
Nemrég voltam a szigeteken.
Három vagy négy éve.
Oda a friss levegőért megy az ember. Gyönyörű.
Ha van egy boldogtalan a csapatban,
az áskálódik,
manipulál, de először pozitívan.
Így: „De jó, hogy itt vagyunk.”
Erre figyeljenek! Mindig így kezdődik.
„De jó, hogy itt vagyunk. Ez a sziget maga az éden.
Már jöhettünk volna.”
„Nuran, most jöttünk. Élvezd ki!”
„Nem, sose jövünk. Mindenből kimaradunk.”
„Nuran, itt vagyunk.”
„Nem, nekünk már mindegy, baszki.”
„Nézd, itt a sziget.” „De sose jövünk el.”
Haver, az a két-három örömteli óra…
Végig hőbörög…
„Nem, lemaradunk erről…”
A tengerparti séta alatt is. „Haver, mi sose sétálunk.”
„Azt csináljuk!”
„Nem, mi sose.”
Nem számít, hányszor megy az ember.
Ettől olyan jó.
„Muszáj mennünk, tesó.”
Mint egy grillparti. Mindig ilyen.
„Sose csinálunk ilyet, tesó.”
„De épp most csináljuk, Sadettin. Eszünk.”
„Nem, tesó.”
„Nézd, milyen jó!”
„Francba is.”
„Sose csináljuk!”
Mindig a halasztgatás.
Meg a panaszkodás.
Van egy nyári lakom Bodrumban.
Szerény ház. Látogassanak meg!
De Bodrumban van. Nem egy kőház Alaçatıban.
Nem vagyok olyan gazdag.
És hülye se.
Çeşmében mindig árulnak házakat.
A tulaj szerint az övé templom volt.
„Vettünk egy házat Alaçatıban. Régen templom volt.”
Na és?
Nem a Vatikánból jönnek látogatók.
„Vettünk egy házat, van benne egy kis kápolna.”
„Tényleg.”
„Zárt közösségben élünk. Régen templom volt.”
„Nem fizettünk lakbért, keresztre feszítették a férjemet.”
Mármint…
Ne basszanak fel!
Bodrunban van nyaralóm.
A medencében ülök egy barátommal, eddig ér a víz.
Pezsgőt iszunk, két férfi egymás mellett.
Tudják, mit mondott?
„Haver, ha lenne lehetőségünk…”
Akkor feldugnánk a poharakat a seggünkbe?
Mikor fogunk a pillanatnak élni?
Mindent összevetve, akár a legkisebb, akár a legnagyobb
dolgot nézzük, mindig behúzzuk
a kéziféket.
Azt érezzük, valaminek már meg kellett volna történnie.
Teljes baromság.
A jelenben élni egy fenét! El kéne ezt engednünk.
Ha beleássuk magunkat, abból csak a baj van.
A fiam sulijában volt egy… Mi is a neve?
Színdarab.
Tanítottak nekik pár dolgot. Elsős volt.
Tanultak egy kicsit angolul.
Meg akarták mutatni a szülőknek.
Hát odamentünk.
Tudják, az anyjával külön mentünk oda.
Ekkor jöttem rá, hogy a világon egyedül mi vagyunk elvált szülők.
Az első válás a sumérok óta.
Más szülők nem ilyenek voltak.
„Ők elváltak.”
„Elváltak.”
És akkor?
Sajnálták őt. „Szegény gyerek. Elváltak.”
Mit sajnálnak? Két iPadje van.
Sajnálják magukat!
A kölykök közül egyedül Kemal herceget kell sajnálni.
Szőkék, de centis lenövésük van,
a szülők, akik többet tanulnak, mint a gyerekük.
Ezek a nők mindig izgatottak.
„Ma számoltunk.”
Ezer éve ballagott. A gyerek jön.
Szóval elmentünk a színdarabra.
Esküszöm, hozzá se értem a mobilomhoz, hogy felvegyem a gyereket.
Mert a darab ilyen volt.
Sorba álltak. Szegények megtanultak pár sort. A kezükben képek.
Az egyiken szusi. „I am sushi.”
Például „A nevem szusi, Tokióból jöttem.”
Vagy ilyesmi.
„Olasz vagyok, a nevem spagetti.”
Mind kaptak egy ételt és egy képet.
Csak bemutatkoznak, ennyi a darab.
Láttam olyat, aki fotóállványt és kamerát is hozott.
Anya, apa és a nagymama is eljött.
A nagyi sérója olyan,
mint egy Tesla-tekercs.
Mintha az isztambuli Republikánus Párt női tagjainak
összes dauere az ő fején lett volna.
Így.
Ha kivenné valaki a bankkártyáját,
a haja mágneses mezeje odavonzaná.
Szóval a fiam volt a soros.
„I am from America…” Ő volt a hamburger.
„My name is hamburger…” és a többi.
Aztán köszönt nekem.
Mire a Tesla-hajú:
„Uram, épp olyan, mint maga.”
Mint én?
Van 15 filmem.
Jártam Anatóliában, Európában, Amerikában…
Ötezerszer léptem fel.
„Amerikai vagyok. A nevem hamburger.”
Ez ugyanaz?
Mire én: „Tesla,
maga túl sokat beszél.”
Isten segített. Felsétált a kölykük, és azt mondta:
„Olasz vagyok. A nevem sgabetti.” Elbaszta.
Felvették.
Elhiszik ezt?
A jelenben élni…
Az egyik fellépésén
a bátyám a nagybácsinkról mond egy viccet.
Egy okostojás néző közbeszól.
„Cem már beszélt az alkesz nagybátyjáról.”
Mire ő: „Az én nagybátyám is.”
Baszki.
Miért is próbálkoznánk ezzel 50 év fölött?
„Az enyém is.”
Felejtsük el őt!
Viccesebb, ha magáról beszél.
Én bénának tűnök mellette, de nem mindenki ilyen.
Ő nem beszél a saját hülyeségéről.
De most elmondom egy sztoriját.
A tesóm gyerekei már felnőttek.
Tizenöt éve fel akarta venni a kislánya iskolai előadását.
Jó? Egek!
Mármint…
A kölyök mindenfélét előadott.
Popzenét, aztán egy himnuszt, néptáncot…
Ezt is, azt is…
Másfél órás előadás volt.
És a bátyám felvette. Az egészet.
Aztán hazamentek és megnézték. Volt még egy gyerek.
Őt vette fel.
Mire a lánya: „Ez nem én vagyok!”
Erre a bátyám: „Ő jobb volt.”
Ő ilyen igazságos.
De teljesen őrült.
Teljesen.
Gyerekként könnyű a jelenben élni.
A 70-es években nőttem fel.
De akkor még… Erről mind nosztalgikusan beszélünk.
A sumérok óta. „A mi generációnk őrült volt!”
„Gimiben is.”
Így van.
Minden korosztálynak megvan a sajátossága, de ott a kor szelleme is.
Én például nagy kópé voltam, de éles eszű is,
és mindig romantikus. Sose voltam bunkó a szüleimmel.
Nem okoskodtam.
„Alala mamama, baszd meg, nagymama…”
„A nagyanyám melaszt főz…”
Semmi ilyesmi.
Én nem tudtam ilyet kiskoromban.
Kicsit sokat csajoztam.
Egészen a múlt hétig.
De visszavettem.
Visszafogtam magam.
Ötévesen megkértem a 20 éves szomszéd lány kezét.
Miért tettem? Ötéves voltam.
A csöcsörészés miatt, nyilván.
Ki veszi ilyen komolyan magát?
Ez volt a 70-es évek szelleme. Intézményes voltam.
Meg kell házasodnom, előtte eljegyzés, török filmes módon.
Megvolt a körülmetélős öltönyöm.
Azt választottam.
Mert sötétkék bársonyból volt, fodros inggel.
Apám cipője.
Levettem a mashallah övet
és a tollas kalapot. Én voltam Erol Evgin.
Anyám adott gyűrűt. Becsöngettem hozzájuk.
Azt mondtam, jöttem házasodni. Az igazi ok…
Az emlékezés.
A hölgyekhez szólok. Nem tudom, még csinálják-e.
Úgy hívják a fiúkat: a jegyesem, a párom, a szerelmem.
Lányok, ne tegyétek!
Nem felejtjük el.
Ez egy 44 éves sztori. El tudják hinni?
Komolyan vettem. Csak lokum nem volt nálam.
Vittem a gyűrűt…
A szülei azt mondták: „Isten hozott, fiam!”
Bementem, leültem a kanapéra, le se ért a lábam.
Kaptam kekszet és teát.
Belemártogattam a kekszet.
„Szereted a lányomat?”
„Igen.”
Jó ég!
Arra gondoltam, elköltözhetek suli előtt?
Hirtelen megijedtem a házasságtól.
Kellett egy kifogás. Sose felejtem.
Ment a tévé.
A kedvenc mesém ment, a Szindbád.
Azt mondtam, kezdődik, én megyek.
Első menekülésem a házasságtól.
Gondoljanak bele! A gyerekem 44 éves lenne.
Micsoda magabiztosság!
Gyerekként nehéz nőfalónak lenni.
Alattunk élt egy fiatal házaspár.
A férfi egész nap dolgozott, a neje meg otthon volt egyedül.
A lakásuk volt az „új menyasszony otthona”.
A lány bámult ki az ablakon. Ez Samatyában történt.
Bámult kifelé.
Öt voltam. Arra gondoltam, talán szüksége lehet valamire.
Egész nap unatkozik egyedül.
Azt hittem, kicsi férfi vagyok.
Tollal rajzoltam bajuszt.
Úgy mondom, mintha normális lenne.
Voltak társasjátékaim Németországból.
Fogtam őket, bekopogtam, és azt mondtam:
„Ha unatkozol, társasjátékozhatunk.”
Azt mondta, jó.
Minden nap átmentem. Mindig.
Azt gondoltam, a férje nem érdemli meg őt.
De én igen.
A földön játszottunk.
Biztos ismerik. Dobunk a kockával, ő piros, én zöld.
Csapatban könnyebb nyerni.
Egymás szemébe néztünk. Ő 21-22, én meg öt.
„Az enyém vagy, vagy meghalsz.”
Így játszottunk.
„Hat, te jössz.” „Négy.”
Beállt a csend, és ez történt.
„Te jössz. Dobj!”
„Kettő.”
Odafingott.
Azt hihetnék, én fingottam, a gyerek. Nem.
Ő volt. Összetört a szívem.
Tisztán látszott, hogy nem vett komolyan.
Jó, gyerek vagyok, de muszáj volt finganod?
Nem kértelek, hogy válj el és gyere hozzám.
De társasoztunk. Az komoly dolog.
Hatost dobtam. Nyerésre álltam.
Tudják…
„Te jössz.” Mire én: „Sose jövök vissza.”
A traumától vagyok még szingli.
Fura. Ha tüsszent, csak azt mondom: egészségedre!
Ha ásít, azt mondom, ideje aludni.
A háromból csak egy testi folyamat
eredményezhet ilyen sztorit.
A fingás furcsa.
Nem tudhatják, hisz nem finganak.
Csak a magamfajta csinálja.
Olyan különös.
Fiatalkoromban azt mondták, Németországban nem illetlenség fingani.
Mintha egy nagy társadalmi felfedezés lenne.
„Nekik szabad.”
És? „Ezért olyan fejlett az autóiparuk.”
Amúgy ez náluk sem elfogadott.
Sok társadalomban nem illik fingani.
De vajon miért van ez?
Miért kínos vagy vicces?
Ha egy humorista a fingásról beszél, azt mondják,
aki ezen nevet, annak az agya helyén fing van.
Ez valami felfedezés?
Mintha a világot négy család uralná.
„Hova mész?” „A kávézóba.”
Megváltozik bármi, ha azt mondjuk,
fing van az agyuk helyén?
Ez miért szégyen?
Miért?
Hadd magyarázzam el! Mikor az emberek még vadásztak,
a nők és a gyerekek elbújtak a barlangokban, ugye?
A férfiak meg vadászni mentek.
Egyszer elkapnak egy állatot. Végre van hús.
„Uraim!”
Nem akarják ott látni a fingóst.
Ezek tudományos tények.
Foghatnám a klarinétomat, és mondhatnám, hogy:
„Mi a faszom ez?”
A fingás elrontotta az első vadászatot, ezért ciki.
Nézzenek utána! Felhúzzák az íjat…
Egyszer, kétszer, háromszor… És elzavarják a fingóst.
Ide jutottunk.
Tudomány.
Higgyék el,
vagy nevessenek!
Hét és fél hónap… Még mindig, mi?
Nem vált valóra az álma.
Remélem, jól sikerül a szülés.
Jobban, mint az első.
Míves munka.
Páran biztos megvilágosodtak ettől.
Csak ennyit akarok. Megvilágosodást.
Egyszer hazafelé tartottam a forgatásról.
Az Apple küldött egy csomó üzenetet.
Például: „Köszönjük a közreműködését.”
Mindig levontak 49,90 lírát.
Ideges lettem. „Vettél Nyuszinak egy kalapot 149,90-ért.”
Nyuszi kabátja, szemüvege…
A fiam otthon… Van ez a karakter egy játékban.
Folyamatosan gyémántokat vett.
Az én pénzemen.
Kalap 49,90-ért, szemüveg 149,90-ért…
Én magamnak se vettem télikabátot. Nyuszi megkapta.
Nyuszi a háttérből baszogatott minket.
Nagyon dühített.
A mi generációnk ártatlanabb volt.
Ha kaptunk egy lírát,
csokira és fagyira költöttük.
Vagy eltettük, hogy összegyűljön öt líra.
Kézzel fogható dolog volt.
Már virtuális. Ő meg kattintgat…
A gyerek olyan, mint egy ingyen app. A gyerekcsinálás ingyenes.
De aztán jönnek a költségek. A pénzköltés csak később jön.
Letölteni ingyenes.
Kérdezzék őket!
Húsz perc alatt buktam 6000 lírát. Nagyon zavart.
Komolyan… Az én pénzem se fán terem.
Nincs annyim, hogy így szórjuk. Nevetséges.
A kölyöknek meg kell értenie.
Meg akartam büntetni, amint hazaérek, de közben Nyuszi végig basztatott.
Szóval…
Hazaértem.
A bűnös még mindig kattintgat.
Dühösen elvettem tőle az iPadet.
Mondom: „Szedd össze magad! Nem vagyok Acun!”
Ezt tudnia kéne.
Acun már nem gazdag, de értik.
Mostanában papucsban jár, látták?
Szerinte stílusos. „Dominikán jártam.”
Ne hazudj!
De Acun jól van. Halhatatlan, ez tény.
Esküszöm. Semmi rossz nem történik vele.
Nagyon meggyőző. Én meg okoska vagyok.
Nem ördögi az elmém. Tiszta.
Még engem is meggyőz. Ebben jó. Beszippantott.
Élőben gyűjtöttem adományokat Ali Koç-nak.
Én. El se hiszem.
Azt mondtuk: „Nyugalom, Ali.”
Nagy manipulátor.
De szegény lett.
Három kívánságunk van. Ön elvált?
Akkor jó.
Három kívánság. Acun mindet valóra váltotta.
Így van. Ezt nevezem válásnak.
Egek, ő elpusztíthatatlan.
Isten ments, éljünk sokáig, de ha most meghalnék
és kivallatnának az instagramos
ivós képeimről, nem hazudnék.
Nevetnek… de Isten tudná.
Azt mondanám, ő utasított.
Ő alkotott minket. Nem melléktermék vagyok.
Acun még őt is meg tudná győzni.
„Váljunk ketté:
bűnösök és önkéntesek. Na?”
Nézzék!
Még innen is szavazós SMS-eket vár.
„Küldje el a Sübhaneke szót
az elhunyt rokonaiért.”
Én mondom. Érinthetetlen.
Még az összefoglalót is megnézeti.
„Aki leesett a lépcsőn, elhagyja a szigetet.”
Nem tenné meg? De.
De nincs pénze. A Nusretnek van.
Van ilyen étterem Japánban is?
Civilizált helyeken. Az araboknál és Amerikában.
Európában nem.
Nem ujjaznak teheneket az éttermekben
Stockholmban.
Isten bocsássa meg.
Mi történt azzal a gyerekkel meg a tehénnel?
Ez a show-biznisz kora. Mindenki megőrült.
Már nincsenek pici kajáldák…
És az, aki magát vágja fel?
Senki se normális.
Nincs egy hely a közelben, ahol kaphatnék csicseriborsós piláfot.
Ha ezt kérem, hozzák a poroltót.
A pitára írják a nevemet.
Fekete szezámmaggal.
Ráírják, hogy „CMYLMZ Fundamentals”, és így feltartják.
Mi a franc ez?
A kagylóért
át kell mennem az úton, és a séf a számba dobálja.
Miért szórakozunk az étellel?
Ott van a bajusz is. „Mit eszünk ma?” Baszki!
Mi?
Tudják, megemésztett piláf.
Nevetséges.
Régen más volt? Egy nosztalgikus öregúrnak tűnök.
Nem játszhattunk az étellel.
Ez népi dolog, nem vallási, de akkor is.
Nem morzsáltunk. Felszedtük a kenyeret,
és magas helyre tettük.
Megüt egy tehenet… Miért tenném az ujjamat egy halott birka seggébe?
Aztán aranyba mártja. Szenvedni fog a másvilágon.
Nehéz dolga lesz.
A Nusretben jól ki tudja fejezni magát.
„Kapucsínó.”
Amerikában van. Én oda nem járok.
Jó, egyszer voltam Miamiban.
Felléptem ott. Nem mehetek mindenhova.
Fel akartam menni a színpadra.
A függöny mögül megnéztem a nézőket.
Kik ültek bent? Ki van ott? Kíváncsi voltam.
Nem az érdekelt, hogy mindenki leült-e már.
Nem vagyok ilyen.
Páran összegyűltek elöl valaki körül.
Fotókat csináltak vele.
Sok ilyen sztorim van,
azt hittem, valami átverés lesz.
Néha azt mondják:
„Dühös lesz, ha csinálunk egy fotót?”
Évek óta… Miért lennék dühös?
A régi show-k miatt sokszor hallom ezt.
„Dühös lesz, ha…”
Ezt azt jelenti: „Dühös lesz, de mi leszarjuk.”
Ezt jelenti.
Ettől nem leszek mérges.
Csak akkor, ha nem sikerül a kép.
Nem megy. Hihetetlen. El se hinnék, miket látok.
Megkérdezik, szabad-e, majd:
„Jöhet İsmail is?”
Nem tudom.
Nekem kéne tudnom? Ránézek İsmailra.
Ő meg: „Ne!”
Kéreti magát.
Odahívom.
„Nem." Próbálom győzködni.
Pont most történt ilyen. Lökdösték egymás, engem is,
öten akartak ráférni. „Burcu, Hasan is!”
A végén én rajta se voltam.
De nem szóltam.
A lányok fura filtert raknak minden képre.
Vannak sajátjaik. Olyanok tőlük, mint a babák.
Lefotóznak, és én leszek Murat Boz.
Ez nem én vagyok!
Nem túlzok.
Lefotóztak a szaunában is. De volt rosszabb.
Részt vettem az Adana Filmfesztiválon.
Kebabot ettünk egy étteremben. Kimentem a mosdóba.
Épp a piszoárba pisiltem.
Bejött valaki. Azt mondta: „Innen nem menekülhet.”
Miért menekülnék el?
Azt mondja: „Tessék!”
„Oké, fogja meg! Legyen.”
Mit mondhatnék?
Szóval az első sorban fotózkodtak valakivel.
Nem tudtam, poén-e. Nem az volt. Ki lehetett?
Megszólalt a csengő, leültek.
Aztán megláttam az arcát.
Rahmi Koç.
Ott a közelemben.
Rahmi Koç az ország legfontosabb üzletembere.
Megkérdeztem, hogy mit csinál ott.
„Mi szél hozta Miamiba, uram?”
Mire ő: „Kedves Cem, maga miatt jöttem.”
„Na ne vicceljen!
Nem volt már jegy Maslakba, csak Miamiba?”
„Komolyan, mit keres itt?”
Az első sorban ült.
Azt mondta: „Vettünk egy jachtkikötőt.”
Egy kikötőt.
A jachtot értem.
De egy kikötőt? Miért?
Ki vásárol ilyet? Elmegy Miamiba,
hogy kikötőt vegyen.
Megkérdi a barátait: „Van kikötőd?”
„Nincs.” „Tényleg? Nekem csak egy.”
Hát vesz egyet.
Egy kikötőt.
Fel se fogjuk a számokat, amikről az üzletemberek beszélnek.
Én a jachtvásárlást még megértem.
De ő kikötőt vett. Így beszélnek.
„Mennyi ez a befektetés?” „Három-ötmilliárd dollár.”
Három vagy öt?
Hogy mondhatnak ilyet?
„30-40 milliárd dollár.” Van köztük tízmilliárd.
Bassza meg!
Fel se fogjuk, mennyi pénz ez.
Van egy játékunk, de még ott se menne.
A pénzről szól. Mit tennének,
ha arra ébrednének, hogy van 100 millió dollárjuk?
Ha Rahmi Koç ott lenne, elbuknánk.
Mit mondana?
„Mit tenne, ha lenne 100 milliója?”
„Kisírnám a szemem.”
Képzeljék magukat a helyébe!
Arra ébrednek, hogy csak 100 millió dollárjuk van.
Kikészülnének. „Ali!”
Ide Acunnal!
Minden pénz a Fenerbahçéba ment.
Cemnek segítenie kell.”
Egy este Rahmi Koç-nak.
Ez egy teszt, ami megmutatja, nem tudjuk, mit ér a pénz.
„Mit tenne, ha arra ébredne, hogy van 100 millió dollárja?”
Már egy éve kérdezgetem ezt a színpadon.
A pandémia miatt nem teljes a kapacitás.
Képzeljék el, hogy tele van a hely, és megkérdem ezt.
Még nem hallottam gyógyítással kapcsolatos választ.
Százmillió.
Az emberek nem tudják, mekkora érték ez.
Mennyi 100 millió dollár?
Mennyit ér most, 850 millió lírát?
Vagy ilyesmi. Mennyit fog érni a show végére?
Százmillió dollár.
Ha másnak van pénze, mindig van ötletünk.
Például:
„Nézd a seggfejet! Van pénze, de nem tudja mire költeni.”
Idióta válaszokkal állnak elő. Ezt hallgassák!
„Arra ébred, hogy van 100 millió dollárja.” Ő megkérdi:
„Reggel?”
Nem, délben.
Egyikük azt mondta, megszámolná.
Miről beszél ez?
Tegnap egy lány azt mondta, befektetné.
A pénzköltés művészet. Más műfaj.
Mennyi volt a tavaly újévi lottónyeremény? 100 millió líra.
Mit tennének vele?
A válasz: „Kúriát vennék a Boszporusznál.”
Oké…
„Lapos tévét.”
„Precíziós mérleget.” Minek?
Megmérni a golyóit.
Erre költenék?
Először a kúria. A pénznek annyi, elment ötmillió.
Régen voltak utcai interjúk.
Van egy szerencsehozó jegypénztár.
Nimet Abláé.
A TRT gyerekkorom óta csinál ilyen interjúkat.
„Mit csinálna a fődíjjal?”
„A szegényeknek adnám.” „És maga?”
„Segítenék a rászorulóknak.”
„Maga?” „Én is eladományoznám.”
„Maga?” „Én is.”
Négy szent angyal.
Mi a fasz?
Milyen jószívűek!
Mit csinálnak a jegypénztárnál?
Tudják, mit? Ez szomorú.
Becsapni Istent.
„Édes Istenem!”
Úgy érti: „Add nekem, én segítek.”
Ez abszurd.
Isten nem adott 100 millió lírát,
de úgy dönt:
„İbrahimnak van egy ötlete, adjuk neki a pénzt!”
Megkérdeztem ezt Németországban is, de másképp.
Mit tennének, ha lenne 100 millió eurójuk?
Így kicsit más.
Mire ők: „Utaznánk.”
Mindenki.
Nem rossz, de jött a feleség.
„Mégis hova mennél?”
Tetszik az utazás ötlete.
Őszintén szólva mind keményen dolgozunk.
Néha nem könnyű.
Ez így van mindenhol a világon.
Nem jött meteor.
Valaki kiírta a netre. Válaszoltam.
„Jön a meteor.”
A gond az, ha a seggünkben landol.
Már itt tartunk.
Meteor. És? Nem a seggemben van.
Ide jutottunk.
Az utazás nem értelmes tevékenység?
Bár az arrogánsak is utaznának.
Megnézhetnék a komodói sárkányt Galapagoson.
Az is Isten műve.
Isten nem csak őket csinálta.
Mi nem melléktermékek vagyunk.
De ha meglátnák a komodói varánuszt…
Ahogy kidugja a nyelvét… Kifinomultabb lény, mint ők.
Rossz helyen keressük a csodát.
Van a neten
egy videó, amiben egy oroszlán azt mondja: „Allah.”
Hogy „Allah!”
Mármint…
Szégyen. Komolyan.
Az oroszlán magában nem elég nagy csoda?
„Nem ezt mondta.”
Szégyen.
Az oroszlán, a párduc, annyi élőlény van.
A páva meg miegymás. Egysejtűek.
A kék bálna, a gyilkos bálna, a többi…
„Allah.”
Kínos ebben csodát keresni.
Szégyenletes.
Jól van, semmi gond.
Majd megmagyarázhatják
a másvilágon.
„Üdv, Nusret!”
„Miért vagy itt?”
„Ezért.”
„Kapucsínó.”
Utazni szuper.
De a genetikai szegénység más.
Van egyáltalán gazdagság?
Hogyne. Van olyan, hogy gazdagság.
De az erőfeszítés is gazdagít.
Vannak dolgok, amik sokfajta érzéssel töltenek el.
Mind mások.
Kemény munka után pihenni más, mint egész nap feküdni.
Néha látjuk.
Egy jól öltözött ember, aki sok pénzt szánt a mászkálásra.
Nincs értelme. Nem működőképes.
Miért? Mert…
Ez a lélekből jön.
Adjunk nekik 100 000 eurót.
„Költsd el Rómában.”
Csak két percbe telne.
Vagy egy órába.
Salvatore Ferragamo, Gucci, Prada, stb.
A lelki szegények
két órán belül Róma török negyedében lennének.
Hirtelen elkezdenek cipőket venni
meg telefontöltőket.
Ez ilyen.
A bevándorló gesztenyeárusokkal beszélnek.
„Mizu, milyen Mogadishu?”
Ez van.
Mit is tennék ennyi pénzzel?
Én is utaznék. Nyaralnék. Sose megyek.
Ha nyaralok, azt látják. Posztolnak engem a jachtomról.
Tavaly kicenzúrázták a mellbimbómat.
Látták? Egy fekete sávot raktak rá.
Az úgynevezett konzervatív lapok.
A címe: „Nem olyan, mint régen.”
Mintha szoptattam volna a nézőket.
Vagy mintha idedörgöltem volna a fejüket.
Gyalázat.
Szoktam utazni.
Nyaralnék. Nagyon hiányzik.
Ne higgyék el, mikor sortban látnak!
Ugyanazt a képet posztolják 20-szor hat hónapon belül,
mintha mindig nyaralnék. Kamu.
Legutóbb 85-ben nyaraltam.
A Cheri Cheri Lady és a Self Control volt akkor a sláger. Esküszöm.
Nem is 85, 84.
Mindkettő. Csak erre emlékszem.
A bácsikám 85-ben…
Akkor a legfejlettebb eszköz, amivel rögzítettük a pillanatot,
a videokamera volt.
A nyaralásunk… Végigjártuk az Égei-partot.
Felvettük az egészet. Egek!
Micsoda odaadás! Mennyi is? Harminchat éve?
Olyan túlsúlyos volt! Volt vagy 130 kiló.
Érdekes ember volt. Nem jó erre a munkára.
Kis részletekben adott elő történeteket.
Mint egy 1000 darabos puzzle.
Megadott részleteket, amiket mi raktunk össze.
Ismernek ilyet. Így mesélt:
„Van az a dolog Yenimahalléban a lovi mellett.”
„Az a fatárgy. Mi az? Mondd már!”
Erre mi…
Mi a faszom van Yenimahalléban a lovi mellett?
A lehetőségek tárháza végtelen.
„Yeniköyben van egy izé, egy étterem. Van egy pasi, kék szemű, van egy fia.”
Mi a fasz?
„Tudod, mit mondott?” Nem!
„És én mit mondtam?” Kérlek…
Van sztori vagy nincs?
Csak részletek…
Lovi, igen.
Meg egy ember.
Van minibusz is. Mit kezdjek ezzel?
Egy építés alatt álló anekdota.
Csak kössük össze a pontokat!
„Tudod, mi lett a vége?”
Aztán hagy elmerengeni rajta.
Velünk maradt az emléke.
Nyugodjék békében!
A vezetékneve „fény”.
84-85-ben egy kamera 20 kiló volt.
Volt egy nyakba akasztható felvevő is.
Plusz 15 kiló.
Az aksi még 15.
Ha éjjel használtuk, volt egy ekkora vaku is.
Negyven kilót cipelt az öreg.
Ő maga volt 130.
Így ment…
Van egy hely Ayvalıkban…
Mi is a neve? Az ördög asztala?
Nem, az Ata Demirer lábnyoma.
Ott az Eyyvah Eyvah… Ő meg: „Picsába!”
Drága Ata.
Kedvelem. Csak azzal viccelek, akit bírok.
„Egek!”
„Mi a fasz történt?”
„Honnan tudjam?”
Szívesen csinálnék ilyen filmet.
„Baszki…”
„Egek…”
Klarinét…
Szóval az ördög asztalánál van Pamucak, Kuşadası és a többi.
Délre van Szűz Mária háza. Epheszosz…
Seljuk, Epheszosz romjai… A bácsikám felmászott a tetejére…
Három családdal mentünk.
Gyerekek. Családonként kettő-három.
Felvett minket.
Felment az amfiteátrumra, hogy nagylátószögű felvételt csináljon.
Izzadtan lejön, felvesz minket a sírköveknél.
Negyvenöt nap alatt felvette az egész utat.
Így.
Visszamentünk Isztambulba. Apám meg akarta nézni a videót.
Szóval elkezdtük. Olyan volt, mint egy lengyel pornó.
Rajta voltunk, de…
Nagyon kövér volt.
Az arcánál a mikrofon. Hangokat adott ki…
A kép rázkódott, ő meg nyögött.
Apa leállította.
Úgy tűnik, megkúrnak minket, mire eljutunk Gönenbe.
Ez egy emlék.
Az utolsó vakációm akkor volt.
De imádtam.
Jön a nyár, de nem nyaralok.
A filmek, amiket nem bírnak…
Vagyis amiket jövőre nem fognak,
azokat idén forgatjuk.
Amiket két év múlva néznek meg,
most találjuk ki.
Idén nem nyaralok.
Nem tehetek mást.
Az Erşan Kuneri-t forgatom. Sajnos. De…
Nincs nyaralás.
Nem mintha nem nyaraltam volna. Van egy kis 20 méteres jachtom.
Csak becsületes munkával vehettem meg.
Miért nevetnek?
Huszonöt éve lépek fel, és csak ekkora jachtra telt.
Minden nap a színpadon állok.
És csak egy 20 méteres jachtom van.
Te meg röhögsz rajta.
Sírás helyett nevetsz.
Te döntesz. Hashtag.
Kicsi jachtom van. Nyaralni akartunk menni.
Sokan mondják, hogy ugyanazokkal csinálok filmeket.
Az is elhangzott,
hogy minden filmem rólam szól.
Haver, mert az enyém.
Van, aki nem akarja Arifot a G.O.R.A.-ban látni.
Csak barátokkal csinálok filmet.
Azt hiszik, a barátaim környékbeli srácok.
Pedig színészek.
Ők a kíséretem.
Az emberek fura módon azt hiszik, hentesek, árusok, szatócsok,
én meg odahívom őket, mert a nézők nem értik.
Ez a kíséretem.
Az embereim.
A barátaim. Russell Crowe, Şener Şen… A haverok.
A világon
csak én csináltam filmet mindkettőjükkel.
Még Russell Crowe se dolgozott Şener Şennel.
Ja.
Nemcsak filmeket csinálunk, hanem nyaralunk is.
Egyszer voltunk a jachtomon. Mivel genetikai selejtek vagyunk,
olyan volt, mint egy toborzóiroda. Mire a bátyám:
„Haver, a dalokban a jachtokon vannak lányok is.”
Mire én: „De mi selejtek vagyunk. A munkásosztály.
Öt napig hajózzunk az Égei-tengeren!
Csináljuk csak ezt!” Úgyhogy elindultunk.
A nyaralás a tudatalattim szerint nyáron van.
Nem hiszek a téli vakációban.
Fürdőgatyában
csinálom azt, mint télen.
A vakáció érzetét kelti.
Szóval a jacht. Úszunk, kijövünk.
Aztán újra. Eszünk, úszunk.
Iszunk, úszunk, józanodunk.
Erről álmodtam.
Zafer hozott CD-ket.
Fazıl Say, Chopintől a Nocturnes, és a többi.
És a Nocturnes-t tette be. Egek…
Mi is a nyár? Tarkant hallgatunk és így táncolunk?
Vagy talán…
A nyomor atyja vagyok
Vagy a Cuppa című dal.
Szóval elkezdődött a Nocturnes,
és hirtelen egy díjnyertes filmben voltunk.
A távolba bámultunk.
El akartam törni egy üveget, hogy elvágjam Zafer torkát.
A móka kedvéért.
Vagy megfojtottam volna a bátyámat.
Mintha éjszaka lett volna. Ilyen érzés volt.
Azt mondtam: „Zafer, olyan légkört csináltál,
mintha egy filmfesztiválon lennénk, de csak öt napunk van.”
Jobb lett volna venni egy Tarkan CD-t Koson.
Hogy felélénküljünk. A nyár egyenlő Tarkannal.
Megvettük az akkori lemezt. Mi is volt?
„Kellenek a csókjaid…”, vagy „Időről időre…” Hogy is van?
„Írd a neved a szívembe?”
„Írd bele, és ne felejts el!” Igen, köszönöm.
Jót buliztunk. Reggel ettünk.
Hasonlóak vagyunk.
Reggelire kaviárt ettünk.
Fehérbort ittunk.
Délután rakı és nevetés… Végig Tarkan szólt.
Ha nem is mindig Fel kell hívnod
Tarkan szövege és zenéje nem nagyon passzol.
Észrevették?
Például „A nyomor atyja vagyok…"
Miféle nyomor?
Leestek a flitterei?
Küldj el…
A nyomor atyja vagyok
Elmondanák neki a gondjaikat?
„Tarkan.” „Mizu?”
„A gyerekek éheznek.”
Küldd el
Érzékeny ember. Csak viccelek.
Szóval…
Tarkan dalai, az a 15 vagy 12-14 dal
szólt folyamatosan. Megittuk a délutáni rakıt is.
Estig az volt, aztán meg whiskey.
A pisinken kívül mindent megittunk.
Így táncoltunk a törölközőkkel.
Távol voltunk a parttól.
Küldd, küldd a sorsom
Kifulladásig.
Egy öbölben lehorgonyoztunk.
Napnyugtáig táncoltunk.
Odajött egy skandináv zászlós jacht,
talán finn.
Megálltak. Egy tag lehorgonyzott…
Mi meg táncoltunk. Ránk köszönt.
A bátyám így szólt: „Buzik.”
Ember…
Micsoda dolog!
Az utolsó kilenc órában ez ment…
Öt faszi egy jachton.
Táncoltunk. Ruhamosó mozdulat,
ami csak kell.
Ketten köszöntek nekünk.
A bátyám óva intett.
Miért kell ez?
Homofóbia…
Tudják, mit jelent? Hát ezt:
„Istenem, remélem, nem kedvelem meg őket.”
Ez a homofóbia.
Megkérdeztem: „Hogy lehetsz ilyen? Nevetséges.”
Csak köszöntek. Hogy gondolhatta?
Azt mondta: „Állj már le!
Tudom, mi ez.”
Hogy gondolhatta ezt?
Mire ő: „Mit csinálna két férfi egy jachton?”
Mi öten voltunk férfiak.
Ez alapján mi voltunk a dolog főkolomposai.
Abban az öbölben biztosan.
„Vegyél cicanacit! Ez nem elég szűk!”
„Nem látszik a heréd.”
Homofóbia…
Komolyan…
Annyi más érzékeny téma van,
de mivel ezt mesélem, ezt a homofób sztorit,
egyes emberek azt mondják:
„Te tuti homofób vagy.”
Ez valós, nem?
Miért lennék homofób?
Nem vagyok az, de úgy érzem, be kell bizonyítanom.
Nevetséges. Azt akarja, hogy az ölébe üljek.
Nem érdekelnek a pasik.
De ettől még nem vagyok homofób. Csak nem vonzódom hozzájuk.
Nem utálom, ha egy férfi a férfiakat szereti.
Ez összezavar. Megmutatom egy csókkal.
Ez a probléma nem érint, de sok dolog összekeveredett.
Egyszer masszázsra mentem Antalyában.
Feliratkoztam, de nem a szívükbe írtam a nevem.
Csak kellett egy időpont.
Egy férfi alkalmazott…
Nehezen tudom ezt elmesélni.
Sokat változott a nyelv.
Ha nem megy a zsargon, semmi se megy.
Nem jó a „tudomány embere” helyett a „tudomány férfija”.
Így kezdődött. „Legyen uniszex
kifejezés.”
„Legyen?” „Jó.” „Neked annyi.”
Például a szexuális preferencia, nem?
Ha így mondjuk, rögtön kijavítanak.
„Nem preferencia, hanem irányultság! Rohadj meg!”
Nyugi, tesó. Miért vagy ideges?
A zsargont nem mindenki ismeri.
Miért gondolnánk, hogy valaki negatívan érti?
„Ne mondd, hogy preferencia!
Különben szétbaszlak.”
Ne légy pipa!
Mind hiszünk.
Minden társadalomban, amely szenvedett, támadják az ártatlanokat.
Időpontot akartam. A férfi azt mondta:
„Megmasszírozom magát.”
Mire én: „Kösz, de inkább egy nő tegye.”
„Hogy érti? Ez helytelen.”
Azzal gyanúsított, hogy barbár vagyok.
„Ha maga ilyen, mások még rosszabbak.” Ideges lett.
Betűket kántált. „L, G, B, T…”
Lefagytam. Azt mondtam: „Ad egy betűt?”
Ez csak a szolgáltatásról szólt.
Nem akarom, hogy egy férfi masszírozzon. Muszáj?
Előfordult már.
A végén mindig katonai sztorikat mesélnek.
„Egyszer Hatayban…”
Kuss legyen!
Ez Çırağan. Hol van Hatay?
„Olyan nagy volt a nyomás…”
Ne már!
Egy másik agresszív volt. „Majd én megmasszírozom.”
Megmondtam, hogy ne.
„Nem hiszem el, hogy nem akarja.”
„Nem masszírozhatja férfi?”
De igen, de ő túlságosan is akarta.
Én vagyok a hibás? Gyakorlatilag rám támadott.
Ha ettől ideges leszek, máris homofóbbá válok.
Ez így nincs rendben. Igazságtalan.
Elton John ráülhetne a fejemre.
Tetszene neki,
de ha egész nap a házam előtt zongorázna,
az már más. Gondoljanak bele! Kimennek,
és ő a Candle in the Wind-et játssza.
„Mikor jön vissza Cem?” Még esőben is ott ül.
Egyszer… Kétszer… Aztán elküldeném a faszba.
Ha ezt mondanám, attól homofób lennék?
Ez abszurd kérdés. Zárjuk le ezt a fejezetet!
Nem jön be a férfi test.
De ettől még a sajátomat nem utálom.
Az rendben van. Kicsit sok az úszógumi, ennyi.
A városunk nem túl jó.
Itt nem mehetünk ki futni vagy sétálni egyet.
Az anatóliai oldal jobb, igaz?
Kadıköy környéke, ugye?
Aki ott él, tudja. Van bicikliút.
Ezen az oldalon járda se nagyon van.
Hogy érhet itt véget a járda?
Sétálok, egyszer csak… Baszki!
Nincs tovább.
Nem mehetünk el egyik helyről a másikra.
Ez egy metropolisz?
El akartam menni futni fülhallgatóval.
Harminc éve ugyanott élek. Középiskola óta.
Valaki megrántotta a karomat.
Megijedtem. Rajtam volt a füles.
„Mi a fasz történik?”
Mire ő: „Nyugi, csak egy képet lőnék.”
Meg ne ijedjek!
Biztos minden civilizált helyen ez van.
Keanu Reeves a Central Parkban.
Elgáncsolják,
és el is küldik a picsába.
Mátrix elesik, készül a kép.
Vagy mondjuk Al Pacino. „Anyád!”
Ha fellökik, nyugton marad.
Hülyeség, nem?
Edzőterembe menni megint más.
De mozogni kell.
A túlsúly nem jó. Így van, nem?
A beiratkozás… Ismerős, ugye?
Először fizetni kell.
Az máris lefogyaszt.
Fizetünk, és egyből: „Én máris fogytam.”
Ez ilyen. A kondizás nekem is nehéz.
Az öltöző… Az edzés…
Mindenki azt mondja, otthon fogom érezni magam.
Kipróbáltam, mi is a neve? A futópadot.
Felszállok, hogy kicsit megizzadjak.
Nem felvágni akarok ezzel.
Mint mindenki, 20 percre.
A család vagy a munka helyett
csak edzünk.
Odajön valaki. „Helló!
Mi van a száddal?”
„Csak menőzök.”
Azt kérdi: „Te ide jársz?”
Te ide jársz?
Ezt olyantól kérded, aki ott áll melletted a futópadon?
„Te ide jársz?”
Igen, faszfej, ide. Próbálok.
„Otthon fogod érezni magad.”
„Hadd mondjam el
még időben.
Beyazıt Öztürk is ide jár.”
Mintha az Avcılar Szakközépiskolába járnék,
izgatott lettem.
„Juhú!”
Mondom, remek.
Mire ő: „Ez egy jó hely. A többi teremben
zavarnak.”
Gondolom, máshol feldugják a súlyokat a seggedbe.
A konditerem alapból is káosz.
Vannak részei, ahol privát dolgok történnek.
Ahol meztelenkedünk.
És én nem vagyok túl laza.
A külsőm megtévesztő.
Vegyük a fürdő látogatóit! Nemtől függetlenül.
Főleg az öregek.
Őket nem zavarja…
„Én már edzettem…”
Meztelenül sétálgatnak.
„Hol a hajszárító?” Ez az egy gondod van, seggfej?
Ez a problémád?
Ahogy bekötöm a cipőmet egyik lábbal
a széken, jön egy pucér ürge,
és beszélni kezd.
„Hé, mi lett a házzal Leventben?”
Mi van? Be akarod dugni valahova a fejed?
Pucér vagy, te szemét.
Ez a menny?
Onnan kiűztek, a földre jöttünk…
Jött az ipari forradalom…
Lett ágyékkötőnk. Felvehettünk valami pamutost.
Végre valamit. Pucéran… „Mizu?”
Mit mondjak erre?
És ő természetesnek veszi. „Úgy megnőtt!”
A kondi nehéz, de formába hozni magunkat nem bűn.
A nagy seggek…
Mindig a kövéreket szívatják a legtöbbet.
A többség ezt hiszi.
„Az emberek a kövéreket gúnyolják.”
Nem, ez visszafordítható.
A kövérek közössége fontos.
Ők nem akarnak lefogyni.
Próbálják ki a barátaikkal! Csak mondják,
hogy már nem esznek kenyeret.
„Nem eszem kenyeret.” „Az nem lehet. Kizárt.”
„Ne bassz! Ezt nem teheted, haver.”
„Seggfej.”
„Ha nem eszel kenyeret, kinyírlak.”
Fogyás, kondizás… Vagy a leszokás a cigiről.
„Leszoktam.” „Dehogyis.”
„De.” „Nem, haver. Az nem lehet.”
„Hidd el, nem tudsz leszokni. Nem lehet.”
„Komolyan? Haver, nem.”
„Már nem eszem kenyeret.” „Szétbaszlak.”
Van ilyen.
Ugye?
Komoly banda.
Együtt gátolják meg, hogy mások formába jöjjenek.
Nem csak a kövéreket piszkálják.
Lehetsz sportos lány is.
Őket se kímélik.
Nekik azt mondják a nagyseggűek:
„Ő ide nem edzeni jár, hanem a pasikért.
Ez az igazság.”
Nem, az igazság ez.
Edzeni jár oda. Hülye vagy?
Nagy segg… Mint egy kerület neve.
Olyan, mint Vefa.
Igen. Akár a Kartal Nagy Segg.
Başıbüyük is van, nem? Fej vagy segg, tök mindegy.
Kijárat nincs?
Azt mondta, igaz. Melyik igaz?
Amit igazságnak hívott, az jó.
Ha így mondaná, az nem. Mindig azt mondják:
„Pasit akar fogni.” Mi a maga kifogása?
Mert maga a könyvtárban keres férjet.
Vagy a NASA-nál keres olyat, aki megérdemli magát.
„Van itt olyan tudós, aki értékeli a seggem?”
„És a pi értéke?”
Ja. Az a lány mivel érdemelte ki ezt?
Muszáj… fittnek lenni.
Jön a nyár. Ahelyett, hogy januárban megterveznénk
és nyárra formába jönnénk, halogatjuk.
Június eleje van?
Még itt van. Nem sikerült.
Csak egy héttel előtte jövünk rá, hogy jön a nyár.
Fogja a bikinit, és filózik: „Hogy fog rám jönni?
Csak férjek bele!”
Jó, de már januárban tudtuk, hogy jön a nyár.
Tudták.
Hihetetlen. Tényleg.
A téli turizmussal nincs ilyen. Ez furább eset.
Hallottak róla?
Gazdagok?
Imádom a gazdagok hobbijait. Hatalmas hülyeségek.
Imádják… a golfot.
Egy nagy mező.
„Gyerünk!”
Hülyék ezek?
Egy szegény ember elsőre betalálna egy ilyennel.
Pont így.
„Leülni!”
„Tedd a szárnyat a grillre!”
Forgatom a csirkét…
Nem baromság 19-szer ütni ezzel? Őrület.
Vagy a téli turizmus. A síelés.
Majdnem 2022 van.
Meddig lehet még síelni? Ennyire hülyék?
Felmenni 3000 méterre egy hotdogért?
Mínusz 20 fok…
„De sose jövünk ide. Pedig kéne.”
„Síelj, majd jövök.”
Edd a kolbászodat!
Maguk utaznak télen?
Snowboardozol, haver?
Nagyon menő, ez tény. Külföldre is mész?
Courchevel, St. Moritz…
Hol?
Angliában.
Igen.
Eszembe jutott valami a térképpel.
„Nézd, azokhoz közelebb van…”
„Ignoráns fasz…" Haver!
Én is tudom.
De úgy teszek, mintha nem, ettől lesz vicces.
A téli turizmus menő.
Felvesszük a síkabátot…
Mi a nyár? A nyár egyenlővé tesz.
Fürdőgatyában nem számít, ha király vagy.
Nézzék meg Rahmi Koç-ot Baltalimanıban a tengerparton!
A parton nem milliomos.
Ott egyenlő fél.
Nyáron azok vagyunk.
Mikor látom az embereket úszkálni Baltalimanıban,
büszke vagyok rájuk. A tenger mindenkié. Ismerjük a helyet.
Azt gondolják:
„Jaj, alsóban vannak.” És? Talán vegyék le?
Ez az egyetlen gond?
Téli turizmus, kabátok, síszemüvegek és a többi.
„Hol voltál?” „Ausztriában.”
„Na és a szád?”
„Tudod te.”
„Courchevelben.”
„Hol voltál?”
Amerikában ott van Aspen, igaz?
Jártak már ott?
Ez az!
Alaszkánál van.
Azt mondja, közelebb van Angliához.
Eleinte azt mondtam, két show-m lesz az Apolló Színházban.
Erre meg ő…
Egek, a nézők nem túl okosak.
„Kurva anyád!”
A síelés meg miegymás…
Fura, de menő dolog.
A téli turizmus ad egy képet a társadalomról.
Vannak ruhái, felszerelései, nagyon macerás az egész.
És ezek sose szenvednek egy balesettől.
Odamennek menőn, megsérülnek, visszajönnek még menőbben.
„Mi történt?”
„Kéztőcsont.”
„Sín van benne.”
De egy szegény ember összetöri magát.
Ha elesnék, elpattanna egy ér.
Ha ő: „Jaj, az Achilles-inam…"
„Courchevelben voltunk…”
Hallották, hogy Cem Hakko összetörte magát?
Csak velünk történik ilyen. „Kifordult a nyaka.”
Nekik csak a kéztőcsontjuk.
Kapnak sínt… Csupa extra dolgot.
Bármi is van, az menő.
Nem olyasmi, amit a leves meggyógyít.
Menőbben jönnek vissza, pedig megsérültek.
„Menőbb vagyok.” Mindig ilyen.
„Elpattant egy ér.” Ilyen sosincs.
„Ég a tüdőm.” A szegények gondjai.
„Ég a tüdőm, doktor úr.”
Tudták? Aki gazdag, annak ez „pszichoszomatikus reflux.”
Szóval…
Felmegy 6000 méter magasba.
„Onnan jöttem.”
És? Na és?
„Felmenjek újra?”
„Menj!” „Jó.”
Őrület.
És mindig panaszkodnak.
„Hol voltál?”
„St. Moritzban.”
„Milyen volt?”
„Sok a török.”
„Tök szar volt.”
Nem ismerek mást, akit zavarna a saját közössége.
A pingvineket zavarja a többi pingvin?
„Gyerünk, srácok!”
„Csak húzz innen!” Hallottak ilyet?
Rossz dolog összefutni egy törökkel a nyaraláson?
„Róma, ugye?”
„Tele van törökökkel. Kikészültünk.”
„Már jobban van a szám.”
Szóval…
Ugyan…
Nem hallottak róla?
Ők mentek oda. Hány török kell?
Miért zavarnak?
„Ausztriában mindenhol… Párizsban is ott vannak.”
Na és ők?
„Mi nem számítunk.”
Régen örültünk, hanem tudták, hogy törökök vagyunk.
„Ha elmondom, hogy török vagyok, meg szoktak lepődni.”
Talán nem jönnek rá, és azt kérdik: „Ki ez a fasz?”
Miért lenne büszke erre bárki? „Mindig azt hiszik, francia vagyok…”
„Egek!”
„Sose gondolják, hogy török vagyok.”
„Róma tele van törökökkel.”
Ha én nézném meg az útlevelüket, nem jöhetnének be.
Vissza kéne jönniük a téli vakációról. „Mi az?”
„Visszajöttünk.”
„Bassza meg!”
„Mi történt?” „ Túl sok a török.”
„Menjenek!”
Ennyi.
Országon belül is utaznunk kéne.
Nyáron vagy télen, minden évszakban,
de körbe kéne utazni az országot.
Mégse tesszük.
Sosem.
Pedig sok látnivaló van nálunk.
Komolyan… Atával viccelődök…
Ata Bursából való. Ata Demirer.
De milyen jól ismeri az égei- és trák régiót.
Sok időt töltött ott utazással.
Én nem. Nem utazom sokat.
Otthonról nem láthatok mindent.
Ennyit tehetünk otthon. De ha utaznék…
Pár barátom az Ordu-felföldön forgatott filmet.
Én isztambuli vagyok.
Ott mi a legmagasabb pont? A Çamlıca hegye, 280 méter.
A Devebağırtan is elég magas.
Barbarostól lefelé, majd fel.
„A Bebek magas.”
Ember, régen 1600 méter magasan voltak falvak.
Mint az Avatar-ban. Sose voltam a felföldeken.
A kocsi függőlegesen állt.
Megkérdeztem, hova megyünk, mire ő:
„Látod ott fent azt a mecsetet?”
Az már a menny.
Onnan már Isten is lát, nem?
Őrületes volt.
Volt feljebb egy másik falu is.
Megrémültünk.
„Ott egy folyó, ott is van valami…” Tehát…
Ennyire meglátszik a földrajzon az emberek személyisége,
a történeteik, legendáik, irodalmuk. Tényleg.
Miért van annyi szenvedés a Black Sea dalokban?
A sok iránymutatás? Mert ilyen a régió.
Felvonón mennek fel. Csónakban jönnek le.
Folyók, a hegy mögött a falu.
Észrevették? A közép-anatóliai népdalok síkabbak.
Elmentem a kúthoz…
Minden lapos, itt a kút. Ott a mecset.
A nagy hegyek ott vannak a távolban.
A régió topográfiája…
Minden irányokkal kezdődik.
Innen oda.
Le a folyón.
Onnan oda, aztán meg oda.
Hogy ne tévedjenek el…
A nagy dalolás közben…
Innen folynak a folyók.
Ott repül egy sólyom…
Az egész ilyen.
„Te aztán tudsz táncolni!”
Hogy lehet ez egy dal?
„Ordu folyói folyjanak felfelé!”
Felfogják a projekt méretét?
Hallottak ilyenről Anatóliában?
Ez történik, aztán ez.
Fura régió… „Ember, azok a folyók…”
Mint Lavoisier-nél. Jön a nyomás,
ha ez felmenne oda, az durva lenne.
Közép-Anatóliában „odaértem a szobájába, átkeltem rajta…”
Minden lapos.
Tetőről tetőre ugrom…
Mint délkeleten.
A lényeg a bejutás. Közép-Anatóliában…
Ott van ilyesmi.
Bementem az ajtón a szobájába…
De mégis miért?
Ez morális kérdés. A gond ez…
Ha megtudják Bajban leszünk, drágám !
Akkor ne tegyétek!
Az a gond, ha meghallanak?
Nézzék úgy, mintha genetikai kód lenne.
Annyi fura dolog van.
Sok dalban aggódnak, hogy lebuknak,
ami azt jelenti, hogy komoly gond van.
Miért ez az egyetlen gond? Ha valami rossz, az rossz.
Ha megtudják…
És ha nem? „Akkor megtesszük.” Mi?
Van ennek értelme?
Ha nem tudják meg, akkor mehet a dolog?
Őrület, hogy egyáltalán létezik ilyen dal.
Hogy lehet ez?
Hogy énekelheti el valaki, hogy
Ha megtudják, bajban leszünk ?
Hiszen írtál róla egy kurva dalt!
Nem tűnt fel, hogy felveszik?
Ki tudja, mi lesz Ha meghallják…
Majd meglátod.
Figyelemhiány…
Van ilyen szindróma, nem?
Figyelemhiány.
A fókusz hiánya.
Ugye? Angolok?
Szóval van egy ilyen betegség.
Azt jelenti, valami hiányzik.
Hívjuk fókuszhiánynak!
Fókuszhiány. A Black Sea dalokra jellemző.
Észrevették?
Pár dalnak „fókuszhiánya” van.
Hadd mondjak példákat. Mondjuk…
Vedd le a fehér lepedőt
Hadd lássam az arcod Hadd lássam az arcod
Hadd lássam…
Mi történt?
Egy pillanat alatt… Puff! Egy fekete lyuk.
Érdekel, mi van utána.
Gondoljanak bele!
A kosaram vesszeje…
Ugye?
A kosaram vesszeje A vállamba vág
Belevág…
A… Belevág…
Figyelemhiány.
„Furkan!” „Pillanat!”
Mi történhetett? Mármint…
Hadd lássam a…
Mire gondolt a szerző?
Hadd lássam az arcod
Hadd lássam…
Az arcod…
„Nem, az ugyanolyan lenne.”
Hadd lássam az…
„Átgondolom.”
Furcsa, nem?
Ki gondolna ilyesmire? Csak én.
Egek, egek.
De sose utazunk.
Annyi kincsünk van. Karacaoğlan, Yunus…
Nem akarok bankreklámnak hangzani, de tudják.
„Ezen a földön…”
Bilginer hangján.
„A török paprika.”
Haluk hangja…
Egészen remek.
Van benne egy kis buszjárat.
Belső utakra.
Haluk Bilginer. Haluk Bilginer.
A Yunus szóra a fiatalok előveszik a személyijüket.
Nyugalom, nincs dugó.
Yunus Emre.
Fogalmuk sincs.
Hogy nagyobb volumenben éreztessük az értékeinket,
néha többes számban utalunk rájuk.
„Karacaoğlanok.”
Kik ők? Mintha többen ülnének egy rendőrautóban.
„Yunusok.”
Yunus Emre. Karacaoğlan.
Ezt elmondtam korábban is.
Ezek az értékeink, de…
Mi maradt nekünk?
Az embereinknek csak ez van…
Hát, semmi.
Maguk se emlékeznek.
Igazából van valamink.
Tényleg, de…
Nem gyakori. Kicsit személyes.
Például nincsenek Nasreddin Hodják. Csak egy van.
Csak Yunos, nem Yunusok. Csak egy van. Szegény.
Mit akarunk bizonyítani?
Erről senki se beszél.
Nasreddin Hodja a szakmám atyja.
Nem? Humor, tolerancia, más szemszögből nézni a dolgokat.
Ezen művészeti ág atyja.
Azt mondaná, így van.
Egyetértene.
„Hogy lehet ez?” „Hát így, faszfej.”
Na, gyerünk!
Ő az emberi dilemma és furcsaság
megtestesülése.
A 13. század és az én véleményem szerint.
Ennek az atyja.
Mikor először színpadon álltam, őt játszottam egy iskolai darabban.
Így kezdtem. Negyvenkét éve
Nasreddin Hodja voltam, aztán ide süllyedtem.
Nem mondom, hogy a nyomdokába léptem,
de azokhoz képest, akik ezt mondják, talán.
Aki még egy embert se nevettetett meg, azt mondja:
„Nasreddin Hodja fiai vagyunk.”
Nem is vicces.
Sose értékelte más vicceit.
Sose jutott eszébe, hogy kritikát mondjon: „Igen, ez igaz lehet.”
Milyen jogon mondja azt,
hogy Nasreddin Hodja fia?
Na? „Azt jelenti, nem kell erőlködnünk.”
Hogy mondhat ilyet?
Kik teszik fel a kérdéseket Nasreddin Hodja meséiben?
„Hodja, magad alatt vágod a fát.”
És ha igaza van?
„Mi van a tóval?”
Mind egy faluból valók.
Nem lehet, hogy a leszármazottaik vagyunk?
Mindenki Hodja turbánját akarja.
Ne olyan gyorsan. Ilyen könnyű?
Könnyű az emlékezetben maradni 800 évig?
Nasreddin Hodjának sikerült.
Mióta csinálom ez? Huszonöt éve.
Össze se lehet hasonlítani. Már várják a végét.
„Yilmaz, befejezi végre? Ne már.”
Véget érhet 800 év?
Annak is van erre hatása, hogy a 13. században élt.
Most nem könnyű.
Oké, az ő történeteit 800 éve mesélik,
de az a 13. század.
Ha ma történt volna meg az egyik sztori,
szegényt szétszednék.
Komolyan. Nem? Elmegy a bazárra,
odamennek a gyerekek. „Vesz nekünk sípokat?”
„Uram, vesz nekünk sípokat?”
Tolmácsolnak egy mongol gyereket.
Azt mondja…
Ezt már… mind ismerik.
Köré gyűlnek, hogy vegyen nekik sípokat.
Egy ad neki pénzt is.
„Vesz nekünk sípokat ebből?”
Csak annak hoz sípot, aki adott neki pénzt.
És azt mondja: „Aki a pénzt adja, az játszik a sípon.”
Mi van?
Ha én csináltam volna ilyet,
az egész családomat szidták volna a közösségi médián.
„Seggfej, megríkatta a kölyköket.”
„Vehetett volna sípot mindnek.”
„Remélem, becsődölsz.” „Légy átkozott!”
Ugye?
Ez az igazság.
Korunk nehézsége. Van előnye is.
Nasreddin Hodja neje fura volt.
Én szerencsésebb voltam.
Hodja neje olyan csúnya volt, hogy megkérdezte:
„Hodja, kinek mutassam meg az arcomat?”
Mire ő: „Csak ne nekem.”
Nekem nem volt ilyen gondom. Hála az égnek.
De jelenleg vannak más bajok is.
Rólam ne beszéljenek ennyi ideig.
A fiataloknak is meg kell ezt tanulniuk.
Hallanak egy Hodja anekdotát,
és nem vicces.
Nem minden az.
Ez a fő gondolat. És ez az, ami fontos.
„A tavat erjesztette, hátha beválik.”
Ez a tanulság?
„Hátha beválik? Nem értem.”
„De bevált?”
Csak az eredmény. Bassza meg ez a generáció.
„Akkor mit akart Hodja tanítani?” Semmit se.
Olyasmiről beszélünk, ami 1278-ban történt.
Azt se tudjuk, mit ettünk múlt héten.
Egy ember, aki 1275-ben egy tóparton ült joghurttal a kezében.
Talán nem így volt. Mit számít?
Talán épp cigizett.
A joghurtjával.
Mikor leesett a vércukra, beleevett.
Jöttek a falubeliek, ő meg elhúzott. Nem tudhatjuk.
Lehetséges? Igen.
Azt kérdezték: „Hát te?”
„Menj vissza a faluba!”
„Menj, haver!”
„Hodja, mit művelsz?”
„Nekünk is lesznek utódaink?”
„Csak ücsörgök.”
„Menj vissza, vagy jövök a szamárral.”
„Mit csinálsz a joghurttal?”
„Semmit. Vagyis…”
„Erjesztem a tavat.”
„Mondjuk.”
„Hodja, ez lehetséges?”
„És ha igen?”
Ő mondta.
Azt gondolta: „A barom elmondja mindenkinek.”
Talán így történt, nem tudjuk.
Nasreddin Hodja nem azt tanította,
hogy ez a vicces, ez a fura, ez meg a huncut.
Talán így van, talán úgy.
A lényeg, hogy vannak lehetőségek.
Ez a show.
Biztos hallottak róla pletykákat. Itt a vége.
Hogy „ilyen lesz vagy olyan lesz…”
„Szétrobbanunk?”
Sose volt ez a célom.
Élményt akartam,
hogy úgy nevessünk együtt, mint még soha.
Miről fognak beszélni jövő héten?
„Láttad Cem Yilmaz műsorát?”
„Igen, fura volt,
a vírus alatt vették fel.”
„Na és miről beszél?”
„Hát…”
„Nem olyan, mint rég. Dolgokról,
amik megváltoztak. Kicsit meg is hízott.”
„És? Miről beszél?”
„Nem is tudom…”
„Hogy fingott.”
„Nem tudom.”
„Van egy jachtja. Mások a mellbimbói. Erről.”
„Na és a szád?”
„Barom vagyok.”