Downloaded from YTS.MX
NETFLIX-KOMEDIASPESIAALI
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ja päälle.
Pakko tehdä tämä. Sääntö menee niin.
Kaikki pitää olla kuten julisteessa.
"Se oli julisteessa, mutta hänellä olikin vain t-paita."
Tein koko jutun. En jättänyt väliin pandemian takia.
Olkaa hyvä.
Minulla ei ole koskaan ollut hienoa esiintymisasua,
joten halusin jotain tämän viitan kaltaista.
Eikö olekin siisti?
Viittaa ei käytetä päivittäisessä arjessa.
On harmi, että ne ovat vanhanaikaisia.
Katsokaa tätä. Kuvitelkaa olevanne Zincirlikuyussa tämä yllänne.
Kuka uskaltaisi etuilla teitä metron jonossa?
Kuka uskaltaisi kysyä koronapassia?
Tyypiltä, joka seisoo kuin Bağcılarin herttua.
Eikö olekin siisti? Jätän viitan tähän.
Selvennän vielä,
etten ojenna tässä soihtua.
Minulla ei ole ollut kaunista asua. Tämä kiertue alkoi Lontoosta.
Halusin ottaa viitan ja kepin kiertueelle.
En saanut ottaa tätä lennolle.
Minulle sanottiin, etten saisi tuoda tätä koneeseen.
Ihan kuin yrittäisin tunkea tämän koneeseen.
"Sitä ei voi ottaa lennolle."
Minulta kysyttiin, mitä tekisin tällä Englannissa.
Tämähän on selvästi kävelykeppi.
En tiedä, mitä mielikuvia te saatte, mutta…
Minä ymmärtäisin huolen, jos tämän kanssa olisi liukuvoidetta.
Sitä ja tätä ei saa ottaa koneeseen…
Olen kyllästynyt siihen.
Tiedättekö, miksi show'n nimi on "Diamond Elite Platinum Plus"?
Kävin Bursassa teologian laitoksella juttelemassa.
Joku sanoi somessa:
"Cem, varo, se on teologiaa!"
Luoja. Ihan kuin Vatikaani olisi lähettänyt minut Bursaan.
Suitsuke kädessäni.
"Käännytämme koko Bursan."
Mitä teologian laitoksella muka kävisi? Jumala loi minutkin.
Juttelin nuorten opiskelijoiden kanssa. Eräs kysyi:
"Miksi show'si nimi on 'Diamond Elite Platinum Plus'"?
Sanoin: "Se edustaa teitä, kyse ei ole minusta.
Te olette timantteja, eliittiä, platinaa.
Ette ansaitse tavallista kohtelua. Ansaitsette paljon parempaa. Siksi."
Hän kysyi: "Mistä puhut?" Sanoin: "Siitä mistä tiedän.
Olen huomannut monien hyötyvän puheistani,
joten jatkan samaan malliin." En ollut esiintynyt vähään aikaan.
Olen nähnyt teidän tekevän omaa komediaanne, olette luovia.
Teillä on TikTok-videoita, Instagram-videoita…
Vitsailette autoa ajaessa.
Teitte vitsejä teekannusta ollessani poissa.
Ettekö vain? "Alala mamama, haista paska…"
Mutta minä pysyin tyynenä.
Piti tehdä show ennen kuin Ata Demirer tekee uuden aigeialaiskomedian.
Hän tekee niitä leffoja, joissa on klarinetti. "Hitto, mitä täällä tapahtuu?"
Minulle riitti.
Minun on nyt aika puhua.
Mutta kellään ei ole yksinoikeutta komediaan. Tietysti teette omaanne.
Lisäksi minä olen sellainen…
Kerron vitsejä, jotka naurattavat minua. Kilpailijat olivatkin lähempänä.
Vihollinen keskuudessamme.
Toin poikani katsomaan show'tani, jotta hän näkisi, mitä teen.
Hän saa timantteja iPad-peleissään.
Halusin hänen näkevän isäukkonsa saavan 100 liiraa yksitellen.
Näin me saamme timantteja.
Julkkiksilla on tosi rankkaa lasten suhteen.
Te olette vapaampia lastenne kanssa. Olette toistenne Instagramissa.
Saatte kivoja kommentteja. "Namaste", sydän-emojeja, "Oikea enkeli!"
Meidän videomme tanssivasta lapsesta -
saa kommentin: "Tuo lapsi on tollo."
Ei väliä, vaikka muksulla olisi perheen korkein älykkyysosamäärä.
En etsi hiomatonta timanttia, mutta poikani on nerokas.
Hän laukoo fiksuja juttuja.
Minulta kysytään, kannattaako hankkia lapsia.
Jos teillä on tabletti tai iPad, antakaa palaa.
Jos ei, unohtakaa koko juttu.
Oikeasti.
Asiantuntijat valittavat lasten tablettien käytöstä.
Uskallattekin!
Mitä pandemian aikana kävi? Kaikki on…
Voiko lapselta viedä tabletin?
Koko hänen kouluelämänsä loppuisi.
Asiantuntijoiden mielestä -
kaikki trendaava on haitaksi lapsille.
Kun olin lapsi, sanottiin: "Lasten ei pidä katsoa liikaa TV:tä."
Televisio laitettiin päälle klo 19.
Kanavia oli vain yksi. Minä ja veljeni -
pelleilimme sammutetun TV:n edessä -
nähdäksemme heijastuksemme siinä.
Voi meitä raukkoja 70-luvun lapsia.
Tärkkelystä, vehnärouhetta ja tarhanakeittoa. Muuta ei ollut.
Saavutimme kaiken tämän pelkällä perunalla. Sukupolvemme on rautaa.
Sanotaan, että tämä uusi sukupolvi -
on tosi fiksu.
Jos minä olisin saanut noin paljon foolihappoa…
Fooli. "Otitko jo foolihappoa?"
"Ota rautalisä. Ota foolihappoa."
Vauva saa kaiken sen foolin.
Syntyessään se kysyy: "Mikä on iPadin pääsykoodi?"
Niin…
Näin lapsen, joka ilmoittautui kouluun -
poistuessaan synnytyssalista.
Tuli ulos ihan märkänä…
"Haluan käydä Robert Collegea."
Meitä edeltävä sukupolvi luuli, että radiossa on ihmisiä.
Hiton typerykset!
Mitä heille syötettiin? "Luulimme, että radion sisällä on ihminen."
Kiero sukupolvi.
Uusi sukupolvi on tosi fiksu vanhempiinsa nähden.
On sanonta: "Vanhemmilleen ei voi maksaa velkaa."
Mutta sen voi laskea, paskiainen.
Rehellisyys on tärkeää.
Meitä kasvattaneet vanhemmat, roolimallimme,
sellaisia he olivat. Isäni, äitini…
Voin antaa esimerkin miehistä.
Minun setäni ja tätini aviomies -
olivat tärkeitä hahmoja. Me opimme paljon. Setäni -
on yksi tärkeimmistä alkoholisteista.
Tiedättekö setäni? Setäni on… Tiedättekö, mikä on AMATEM?
Riippuvuushoitoklinikka. Setäni kävi sen kahdesti.
Setäni on AMATEM-pelin loppuvastus.
On päihitettävä heroiini voidakseen taistella setääni vastaan.
Hän ei ole juonut 16 vuoteen.
Hän oli tärkeä alkoholisti.
Hänen tragediansa pelasti henkemme.
Rakas setäni joi läpi 60-, 70-, 80- ja 90-luvun sekä 2000-luvun alun.
Koska hän joi koko ajan, minä, veljeni tai serkkuni -
emme koskaan sotkeutuneet alkoholiin.
Sillä setä joi kaiken.
Hän joi kaiken, joten meille ei jäänyt juotavaa.
Hänen juomisensa oli omaa luokkaansa.
Uskomatonta.
Kukaan ei pystynyt juomaan yhtä paljon.
Vuonna -87 hän joutui auto-onnettomuuteen.
Yedikulessa. Hänen autonsa pyöri ympäri viisi kertaa.
Setä lensi tuulilasista ulos.
Hän oli tiellä näin 300 metrin päässä autosta.
Hän makasi maassa näin.
Puoli tuntia.
Puolen tunnin päästä kävi näin.
Hän näki edessäpäin kolarin.
Hän päätti auttaa.
Hän kysyi poliisilta, mitä oli meneillään.
Napitti takkinsa ja kaikkea.
Poliisi sanoi: "Sattui paha kolari, mutta emme löydä kuskia."
Setä päätti olla inhimillinen ja alkoi etsiä kuskia.
Oikeasti.
Hän on hyvin tärkeä mies.
Hän ei ole juonut 16 vuoteen. Minun neuvoni nuorille on,
etten suosittele juomista. Minä en esimerkiksi pahemmin juo.
Minä juon, mutta vastuullisesti.
Joskus postaan Instagramiin sisältöä, jossa juon rakia,
ja saan haukut.
Juomiseni on normaalia.
En juo enempää. Ei kannata järkyttyä, jos Instagramissa näkyy, kun juon.
"Hänen Instagramissaan näkyy rakia." Niin.
Koska tavallisesti minä juon.
Entäpä jos olisin -
näyttänyt dippejä, jäisiä manteleita ja melonia,
mutta ei rakia?
"Ei Allah seuraa minua Instagramissa kuitenkaan.
Hän halusi seurata minua, mutta en hyväksynyt."
Häpeällistä. Jos juon, niin juon.
Jos palan helvetissä, olkoon. Minkä sille voi?
En tietenkään suosittele sitä.
Tästä minä haluan show'ssani puhua.
Show'ni tarkoitus on poistaa asiat, jotka vievät ilon elämästämme.
Oikeasti.
Meillä on vakava ongelma huvittelun suhteen.
Sama koskee koko maailmaa,
mutta tällä kansalla on erityisongelmia hauskanpidon suhteen.
On olemassa perinnöllistä köyhyyttä.
"Ilon köyhyyttä."
Minäkin kuulun siihen ryhmään,
mutta jos saisimme ne pois elämästämme…
Esimerkiksi se "plussa", josta puhun julisteessa.
Katsokaa miestä, joka sanoo nauraen:
"Meillä on tosi hauskaa. Olisimmepa nähneet tämän aiemmin."
Kuunnelkaa.
"Tosi hauskaa. Oikeasti."
"Eikö olekin?"
"Äänitän tämän myöhempiä nauruja varten."
Nuo ovat tärkeimmät merkit.
Hetki… Ihmiset ovat oppineet pandemian aikana -
muka elämään hetkessä.
Ja hitot! Me emme tiedä hetkestä mitään.
"Hetki" oli tosi tärkeä 1960- tai 70-luvulla.
Nykyään hetkeä ei ole olemassakaan.
Se näkyy kuvissamme.
Katsokaa minun sukupolveni kuvia synttäreistä.
Yksi otos. Kakku ja ystäviä.
Lomat, yksi otos.
Efesoksen rauniot ja me.
Silloin elettiin hetkessä.
Nykyään lasten synttäreinä ja erityisinä hetkinä…
Kameroissa on toiminto kuvasarjoille.
Kun aletaan leikata kakkua…
Siitä otetaan 278 kuvaa.
Mikä niistä on se "hetki"?
Ei mikään.
Kauanko matka täältä saarille kestää?
Prinssisaarille. Heybeli, Büyükada…
Tunti uimalla?
Asutko Anatolian puolella? Selvä. Siinä menee 30 - 45 minuuttia.
Onko täällä saaristolaisia?
Se olisi ihanaa. Lähdette täältä raikkaaseen ilmaan.
Minä synnyin Istanbulissa.
Me menemme saarille saamaan raitista ilmaa.
Siellä on mukavaa.
Ilmassa tuoksuu lehmus. Ja jotain muutakin.
Onko siinä yhdeksän hiiliatomia ja kuusi vetyatomia vai toisinpäin?
Tiedättehän? Hevosen lantaa.
Se on outo haju. Se tulee hevosten vetämistä vaunuista.
Se haju houkuttelee ostamaan saarelta talon.
Sillä se muistuttaa paimentolaisajoista.
Silloin tuntuu, että on hankittava talo sieltä.
Mutta kun haju haihtuu, sitä ihmettelee: "Mitä hittoa minä Burgazissa tekisin?"
Vaunut vaihdettiin.
Hevosia kohdeltiin hirveästi. Raukkaparat. Olin järkyttynyt siitä.
Hevosvaunuja on ympäri maailmaa.
Näin vaunuja Sveitsissäkin. Olisittepa nähneet sen hevosen.
Ihan kuin ajuri olisi työskennellyt hevoselle.
Hevonen näytti tältä: "Hoidimmeko me sairausvakuutuksesi?
Syöhän, niin lähdetään sitten."
New Yorkin Central Parkissa ja niin edelleen.
Ei täällä.
Kävin saarilla hiljattain.
Kolme tai neljä vuotta sitten.
Sitä menee saarille hakemaan raitista ilmaa. Siellä on kaunista.
Ryhmässä on yksi perinnöllisesti köyhä, eli joku onneton.
Hän alkaa valittaa -
ja manipuloida, aluksi positiivisilla kommenteilla.
Näin: "Onneksi tulimme tänne."
Huomatkaa tuo kommentti. Siitä se alkaa.
"Onneksi tulimme tänne. Saari on kuin paratiisi.
Olisimmepa tulleet aiemmin."
"Nuran, olemme täällä nyt. Nautitaan siitä."
"Ei, emme koskaan käy. Jäämme tästä paitsi Istanbulissa."
"Olemme täällä nyt."
"Ei, olemme toivottomia tapauksia."
"Saari on tosi lähellä." "Mutta emme koskaan käy."
Ne muutamat onnelliset tunnit…
Jatkuvaa valitusta…
"Ei, me jäämme tästä paitsi."
Esimerkiksi kiva kävelyretki rannalla. "Emme koskaan käy kävelyllä."
"Me kävelemme nyt!"
"Ei, emme me kävele ikinä."
Saarella voisi käydä vaikka kuinka usein.
Se tekee siitä mukavaa.
"Meidän pitää käydä. Meidän pitää tehdä se."
Kuin sunnuntain grillailut. Sellaista se on.
"Emme ikinä tee näin. Emme oikeasti koskaan."
"Teemme näin nyt, Sadettin. Syömme nyt."
"Ei, oikeasti."
"Katso. Tosi hyvää."
"Hitto."
"Emme koskaan tee näin!"
Aina lykkäämässä asioita.
Valittamassa menneistä.
Minulla on kesäasunto Bodrumissa.
Vaatimaton paikka. Tulkaa käymään.
Mutta Bodrumissa. Minulla ei ole kivitaloa Alaçatıssa.
En ole niin varakas.
Enkä niin typerä.
Çeşmessä myydään aina kivitaloja.
Niillä leveillään. Olivat muka ennen vanhaan kirkkoja.
"Ostin talon Alaçatısta. Se oli ennen kirkko."
Entä sitten?
Ihan kuin Vatikaanista tulisi vieraita.
"Ostimme talon, sen sisällä on pieni kappeli."
"Todellako?"
"Ja me asumme aidatulla alueella. Se oli ennen kirkko.
Unohdimme maksaa kuukausimaksun, joten aviomieheni ristiinnaulittiin."
Siis oikeasti…
Jättäkää minut rauhaan!
Minulla on kesäasunto Bodrumissa.
Olen altaalla. Olen kaverini kanssa vedessä tässä syvyydessä.
Meillä on samppanjalasit kädessämme. Kaksi miestä vierekkäin.
Tiedättekö, mitä hän sanoo?
"Kuule, jos saisimme tilaisuuden…"
Työntäisimmekö nämä lasit perseeseemme?
Milloin eläisimme hetkessä?
Negatiivisista positiivisiin ja pienimmästä asiasta -
suurimpaan, mukana on aina varoventtiili,
joka jarruttaa.
Tunne, että asioita olisi pitänyt tehdä aiemmin tai pitäisi tehdä koko ajan.
Täyttä hölynpölyä.
Vai muka hetkessä elämistä. Siitä asenteesta on päästävä eroon.
Ja kun sitä alkaa urkkia, päätyy aina ikävyyksiin.
Pojallani oli koulussa sellainen… Miksi sitä sanotaan?
Näytelmä.
Heille opetettiin pari juttua. Hän oli ekalla luokalla.
He oppivat vähän englantia.
He halusivat vanhempien tulevan katsomaan.
Joten me menimme.
Mutta pojan äiti ja minä menimme sinne erikseen.
Silloin opin, että me olemme maailman ainoat eronneet ihmiset.
Ensimmäinen avioero sitten sumerilaisten.
Muut vanhemmat olivat näin:
"He ovat eronneet."
"Eronneet. Eronneet."
Entä sitten?
Säälivät lasta. "Lapsiraukka. Eronneet."
Miksi järkytytte? Pojalla on kaksi iPadia.
Säälikää itseänne vain.
Ei ole enää lapsia, joita sääliä, paitsi prinssi Kemal.
Kaikki ne blondit parin sentin juurikasvulla,
vanhemmat, jotka opiskelevat lapsiaan enemmän, he olivat siellä.
Sellaiset naiset, jotka innostuvat.
"Laskimme tänään omenia."
Sinä valmistuit ajat sitten, häivy. On lasten vuoro.
Me menimme katsomaan näytelmää.
En koskenutkaan puhelimeeni kuvatakseni lastani.
Koska näytelmä oli tällainen.
He muodostivat rivin. Lapset olivat opetelleet pari lausetta. Kuvat käsissään.
Yhdessä oli kuva sushista. "Minä olen sushi."
"Nimeni on Sushi, olen Tokiosta", esimerkiksi.
Tai Japanista.
"Olen Italiasta, nimeni on Spagetti."
Kaikilla oli ruoan nimi ja kuva.
Muuta he eivät sano. "Minä olen…" Siinä koko näytelmä.
Eräs perhe toi sinne kolmijalan. Kolmijalan ja kameran.
Äiti oli siellä, isä oli siellä. He olivat tuoneet jopa mummonkin.
Mummolla oli sellainen permis…
Hän näytti teslamuuntajalta.
Hän näytti siltä kuin olisi saanut kaikkien naisten permanentit -
Istanbulin republikaanien naistenosastoilta.
Se näytti tältä.
Jos ottaisi luottokortin esille,
hänen hiuksensa vetäisivät sen mukaansa.
Poikani käveli lavalle.
"Minä olen Amerikasta…" Hän oli hampurilainen.
"Minä olen Amerikasta, nimeni on Hampurilainen."
Sitten hän sanoi: "Hei, isä!"
Se teslamuuntaja kääntyi sanomaan:
"Cem, hän on ihan niin kuin sinä."
Niin kuin minä?
Kuule, olen tehnyt 15 elokuvaa.
Olen ollut kiertueella Anatoliassa, Euroopassa, Amerikassa.
Olen ollut lavalla 5 000 kertaa.
"Olen Amerikasta. Nimeni on Hampurilainen."
Onko tuo sama asia?
Sanoin: "Tesla, säästät energiaa,
mutta puhut liikaa."
Luoja auttoi minua. Heidän lapsensa tuli lavalle ja sanoi:
"Olen Italiasta, nimeni on Sgapetti." Mokasi täysin.
Se on nauhalla.
Voitteko uskoa?
Muka eletään hetkessä…
Eräällä keikallaan -
veljeni kertoo vitsin sedästämme.
Joku neropatti yleisössä sanoo:
"Cem kertoi jo tarinan setänne alkoholismista."
Veljeni sanoo: "Hän on minunkin setäni."
Hitto…
Miksi tuota kannattaisi edes yrittää yli viisikymppisenä?
"Minunkin setäni."
Unohda setä.
Hän itse olisi tuhat kertaa hauskempi aihe.
Jäisin kakkoseksi siinä, mutta kaikki eivät ole sellaisia.
Minä puhun itsestäni tyhmiä, hän ei.
Mutta voin kertoa nyt yhden tarinan hänestä.
Veljeni lapset ovat nyt aikuisia.
Hän halusi kuvata nuoremman tyttärensä koulunäytelmän 15 vuotta sitten.
Voi luoja!
Tarkoitan…
Se muksu teki kaikenlaisia eri esityksiä.
Hän lauloi poplaulun ja kansallislaulun, tanssi kansantanssia…
Teki sitä, soitti tätä.
Esitys kesti puolitoista tuntia.
Ja veljeni kuvasi sen. Koko esityksen.
Päästyään kotiin he katsoivat videon. Se oli joku muu lapsi.
Veljeni oli kuvannut väärää lasta.
Lapsi sanoi: "Isä, tuo en ole minä!"
Veljeni sanoi: "Hän oli taitava, minkäs teet?"
Hän on noin reilu.
Hän on täysi sekopää.
Aivan sekopää.
Lapsena hetkessä eläminen oli mahdollista.
Olen 70-luvun lapsi.
Olin silloin… Ihmiset sanovat aina tätä samaa.
Sumerilaisista lähtien: "Meidän sukupolvemme oli hullu!"
"Olimme hulluja koulussa."
Varmasti.
Joka sukupolvella on oma juttunsa, mutta on myös ajan henki.
Esimerkiksi minä olen tunnetusti teräväkielinen kelmi,
mutta olin lapsena hyvin romanttinen. En ollut ikinä töykeä vanhemmille.
En viisastellut.
"Alala mamama, haista paska…"
"Mummo keittää melassia…"
Ei mitään sellaista.
En osannut tuollaista lapsena.
Olin vain hieman naistenmies.
Se kesti vain viime viikkoon.
Yritän vähentää sitä.
Vähennän.
Viisivuotiaana kosin naapurin 20-vuotiasta tyttöä.
Miksi kosia viisivuotiaana?
Istu tytön sylissä ja leiki tisseillä. Siinä se.
Miksi ottaa itsensä niin vakavasti?
Se oli sitä 70-luvun henkeä. Olin institutionalisoitunut.
Menen naimisiin tai kihloihin. Turkkilaisleffojen tyyliin.
Minulla oli puku ympärileikkausjuhlastani.
Muokkasin siitä sulhasen puvun.
Se oli tummansininen samettipuku röyhelöpaidalla.
Kengät kuin isälläni.
Poistetaan mashallah-nauha -
ja prinssin päähine, se sulkajuttu, niin saadaan Erol Evgin. Siinä se.
Sain äidiltä sormuksen. Soitin naapurin ovikelloa.
Sanoin: "Tulin tänne kihlautumaan." Mutta syy on tämä.
Muistelkaa sitä aikaa.
Tarkoitan minun ikäisiäni naisia. En tiedä, tehdäänkö enää niin.
He kutsuivat nuoria poikia sulhasekseen, poikaystäväkseen, rakastajakseen.
Tytöt, älkää tehkö niin.
Sitä ei ole unohdettu.
Tämä on tarina 44 vuoden takaa. Voitteko uskoa?
Otin sen tosissani. Minulta puuttui vain makeiset.
Minulla oli sormus, rusetti…
Hänen vanhempansa sanoivat: "Tervetuloa, poika."
Astuin sisään ja istuin sohvalle. Jalkani eivät edes yltäneet maahan.
He antoivat keksejä ja teetä.
Kastoin keksejä teehen.
"Rakastatko tytärtäni?"
"Rakastan."
Hyvä luoja!
Hetken ajan mietin: "Saako kotoa muuttaa pois ennen koulua?"
Säikähdin naimisiinmenoa.
Keksin siis tekosyyn. En unohda sitä ikinä.
TV oli päällä.
Lempipiirrettyni Sinbad alkoi.
Sanoin: "Sinbad alkoi, pitää mennä" ja pakenin.
Silloin pakenin avioliittoa ensi kerran.
Ajatella, lapseni olisi nyt 44-vuotias.
Niin itsevarmana!
Lapsena on vaikeaa olla naistenmies.
Alakerrassamme asui tuore aviopari.
Mies työskenteli kaiken päivää, joten nuorikko oli yksin kotona.
Alue kutsui heidän kotiaan "nuorikon taloksi".
Tyttö katseli ulos ikkunasta. Asuimme tuolloin Samatyassa.
Katseli ikkunasta.
Olin 5-vuotias. Ajattelin: "Tarvitseeko hän jotain?"
Hän tylsistyi yksin kotonaan, aviomies ei ollut siellä.
Pidin itseäni pienenä miehenä.
Piirsin kynällä viikset.
Sanon tämän, kuin se olisi normaalia. Anteeksi.
Uckers, lautapelejä… Olin saanut pelejä Saksasta.
Otin pelit kainalooni, koputin nuorikon oveen ja sanoin:
"Jos sinulla on tylsää, voimme pelata Uckersia."
"Mielelläni", hän sanoi.
Aloin käydä siellä joka päivä.
Ajattelin: "Aviomiehesi ei ansaitse sinua.
Mutta minä ansaitsen."
Laitoimme pelit lattialle.
Tunnettehan lautapelit. Heitetään noppaa. On eriväriset nappulat.
On ryhmät, edetään, tiedättehän.
Katsoimme toisiamme silmiin. Hän on 21 - 22, minä viiden. Näin.
"Olet minun tai kuolet."
Pelaamme ja katsomme toisiamme.
"Kuusi, sinun vuorosi." "Neljä."
Täydellisen hiljaisuuden hetkenä tapahtui näin.
"Sinun vuorosi. Heitä."
"Kaksi."
Hän pieraisi!
Voisi luulla, että minä pieraisin, koska olin lapsi. Ehei.
Hän pieraisi. Sydämeni särkyi.
Se oli selvä merkki, ettei hän ottanut minua tosissaan.
Olen lapsi, mutta oliko pakko pieraista?
En pyytänyt eroamaan ja naimaan minua.
Mutta me pelasimme Uckersia. Se on vakavaa.
Olin juuri heittänyt kuusi. Olin voittamassa.
Tiedättehän…
"Sinun vuorosi", hän sanoi. Sanoin: "En koskaan palaa."
Ehkä tuon trauman takia olen yhä sinkku.
Outoa. Jos hän olisi aivastanut, olisin sanonut: "Terveydeksi!"
Jos hän olisi haukotellut, olisin ehdottanut sänkyyn menoa.
Yksi kolmesta kehon toiminnoista -
muutti tilanteen tuollaiseksi tarinaksi.
Piereskely on outoa.
Te ette tajua, koska ette piere.
Vain minunlaiseni pierevät.
Se on outoa.
Nuoruudessani sanottiin, että Saksassa saa piereskellä julkisesti.
Ihan kuin se olisi jokin iso, outo sosiaalinen tutkimustulos.
"Saksassa saa piereskellä."
"Siksi maan autoteollisuus on niin kehittynyttä."
Eikä Saksassa saa piereskellä julkisesti.
Monissa yhteiskunnissa piereskelyä pidetään outona.
Mutta oletteko miettineet syytä?
Miksi se on noloa tai hauskaa?
Jos koomikko puhuu pieruista, ihmiset sanovat heti:
"Pieruvitseille nauravilla ei ole aivoja."
Onko se jokin tutkimustulos?
Ihan kuin: "Neljä perhettä johtaa tätä maailmaa."
"Minne menet?" "Kahvilaan."
Muuttuuko todellisuus, kun sanotaan: "Pieruvitseille nauravilla -
ei ole aivoja"?
Miksi piereminen on noloa?
Miksi?
Voin selittää tieteellisesti. Metsästäjien aikakaudella -
naiset ja lapset piilottelivat luolissa, koska olivat haavoittuvaisia.
Miehet kävivät metsästämässä ryhmänä.
Eläin ollaan saamassa kiinni. Lopultakin saadaan lihaa.
"Hyvät herrat!"
He eivät halua piereskelijää uudelleen mukaan.
Se on tieteellinen fakta.
Voisin ottaa klarinetin, puhua kuin aigeialainen ja sanoa:
"Mitä hittoa?"
Pieru pilasi ensimmäisen metsästysretken, siksi se on nyt noloa.
Tarkistakaa asia. Jousi jännitetään…
Kerran, kaksi, kolme kertaa… Sitten piereskelijöitä alettiin karttaa.
Lopulta se johti tähän.
Tiedettä.
Uskokaa siihen -
tai naurakaa sille.
Sinä, oletko noin kahdeksannella kuulla? Aiothan synnyttää?
Hänen toiveensa ei ole toteutunut.
Toivottavasti synnytys menee hyvin.
Toivottavasti paremmin kuin ensimmäinen.
Kovaa työtä.
Toivottavasti sanani valistavat joitain ihmisiä.
Haluan vain valistaa.
Palasin kerran kotiin leffan kuvauksista.
Aloin saada sähköposteja Applelta.
"Kiitos. Olemme iloisia yhteistyöstämme."
He laskuttivat minulta koko ajan 49,90 liiraa.
Alkoi ärsyttää. "Kiitos, ostit Pupulle hatun hintaan 149,90."
Pupun takki, Pupun silmälasit…
Poika oli kotona. Hänen pelissään oli sellainen hahmo.
Hän latasi koko ajan timantteja.
Ja lompakkoni kävi kevyemmäksi.
Hattu hintaan 49,90. Silmälasit hintaan 149,90…
En ollut ostanut itselleni edes talvitakkia. Pupu sai kaiken.
Pupu kusetti meitä taustalla.
Minua ärsytti kovasti.
Kuten sanoin, meidän sukupolvemme oli viattomampaa.
Kun saimme yhden liiran,
ostimme suklaata ja jäätelön.
"Pitäisi säästää puolet." "Minä säästin, ja nyt minulla on viisi liiraa."
Me tunsimme sen, se oli fyysinen asia.
Nyt kun raha on virtuaalista, poika naputtelee…
Lapsen hankkiminen on kuin ilmainen sovellus. Lastenteko on ilmaista.
Mutta siinä on "ostoja apissa". Ostot tehdään myöhemmin.
Mutta lataaminen on ilmaista.
Kysykää näiltä kahdelta.
Menetin 20 minuutissa 6 000 liiraa. Suutuin todella.
Ei raha puussa kasva.
Ei minulla ole kasoittain rahaa. Ei rahasadetta. Naurettavaa.
Enkä halua lapseni olevan järjetön.
Päätin rangaista häntä kotona, mutta siihen asti Pupu kiusasi minua.
Joten…
Saavuin kotiin.
Syyllinen oli edessäni yhä naputellen.
Kävelin sisään vihaisena, otin iPadin.
Sanoin: "Tule järkiisi, en ole Acun!"
Hänen pitäisi tietää se.
No, Acun on kyllä nykyään rahaton.
Hän on käyttänyt varvassandaaleja. Oletteko huomanneet?
Sanoo sitä tyylikseen, koska kävi Dominikaaneissa.
Älä valehtele, olet rahaton.
Mutta Acun pärjää kyllä. Hän on kuolematon, se on totta.
Vannon. Hänelle ei satu mitään pahaa.
Hän on hyvä taivuttelemaan. Ja minä olen niin sanotusti fiksu mies.
Minulla ei ole pirullista mieltä. Olen viaton.
Hän taivuttelee kaltaiseni miehen. Hän on taitava. Sai minutkin haaviin.
Keräsin lahjoituksia Ali Koçille suorassa lähetyksessä.
Minä. Köyhä kuin kirkonrotta.
Me sanoimme: "Älä huoli, Ali."
Hän on kunnon manipuloija.
Mutta häneltä loppui rahat.
Mies saa kolme toivetta. Oletko eronnut koskaan?
Hyvä.
Kolme toivetta. Uskon, että kaikki Acunin toiveet täyttyivät.
Aivan niin. Siksi minä sanon avioeroa.
Luoja, mikään ei tuhoa häntä.
Toivon meille kaikille pitkää elämää,
mutta jos kuolisin nyt ja joutuisin vastaamaan -
niistä rakikuvista Instagramissa, myöntäisin kaiken.
"Jumala, tiedäthän sinä.
Tein sen, koska sinä käskit."
Hän loi meidät. En ole mikään sivutuote.
Acun voisi taivutella jopa Hänet, olen varma.
"Herra, jakaudutaan kahteen ryhmään.
Syntiset ja vapaaehtoiset. Kävisikö?"
Kuulkaa.
Jos hän ei saa teitä äänestämään viesteillä, muutan nimeni.
"Kirjoittakaa 'Sübhaneke' ja välilyönti -
kuolleiden läheistenne hyväksi."
Oikeasti, hän on kajoamaton.
Hän saisi katsomaan jaksojen kertaukset viikonloppuna.
"Taivaan portailta pudonneet sielut lähtevät saarelta."
Eikö vain? Hän tekisi niin.
Mutta hänellä ei ole nyt rahaa. Nusretillä on.
Nusret. Onko Japanissa Nusr-Et?
Niitä on sivistyneissä paikoissa. Arabimaissa ja Amerikassa.
Ei Euroopassa. Ei varmasti.
En voi kuvitella Tukholmassa paikkaa,
jossa sormetetaan lehmää.
Antakoon Luoja heille anteeksi.
Mitähän sen pojan ja lehmän välillä tapahtui.
Tämä on showbisneksen aikakautta. Kaikki ovat menneet sekaisin.
Ei ole enää pieniä ruokaloita sen jälkeen…
Sitten se yksi, joka pilkkoi itseään…
Kukaan ei ole enää normaali.
Naapurustossani ei ole normaalia paikkaa, jossa syödä kikherneitä ja pilahvia.
Jos niitä pyytää, ensiksi tuodaan vaahtosammutin.
He kirjoittavat nimesi pitaleipään.
Mustilla seesaminsiemenillä.
"CMYLMZ Fundamentals". Sinä pitelet leipää näin.
Mitä hittoa se on?
Haluatko simpukoita?
Seiso tien toisella puolella, niin kokki heittää ne suuhun.
Eihän ruoalla saanut leikkiä?
Ja sitten se yksi viiksimies. "Mitä tänään syötäisiin?" Paskaa!
Mitä?
Sulatettua pilahvia.
Naurettavaa.
Entä ennen vanhaan? Kuulostan nostalgisoivalta ukolta.
Meillä oli sanonta: "Ruoalla ei saa leikkiä."
Se ei liity uskontoon vaan kansanperinteeseen.
Murusten päälle ei astuttu. Leipä otettiin näin.
Leipä asetettiin jonnekin korkealle.
Läpsiä nyt lehmää… Miksi kukaan työntäisi sormen kuolleen lampaan peppuun?
Kastoi lopuksi sormen kultaan. Hän saa kärsiä kuoleman jälkeen.
Raskaat ajat odottavat.
Se Nusret. Siellä hän voi ilmaista itseään hyvin.
"Cappuccino."
Amerikassa on niitä. En ole käynyt.
Miamissa kävin.
Miamissa oli keikka. En voi mennä minne vain Nevşehirin tapaan.
Olin astumassa lavalle Miamissa.
Katsoin yleisöä verhon takaa.
Keitä siellä olisi? Olen utelias ihminen.
En katsonut tarkistaakseni, ovatko kaikki istuutuneet.
En ole sellainen.
Ihmisryhmä oli kerääntynyt jonkun ympärille eturivissä.
He ottivat selfieitä, kuvia yhdessä.
Minulla on paljon tarinoita kuvien ottamisesta,
joten mietin, suunnittelivatko he jekkua.
Joskus ihmiset sanovat tämän vitsin:
"Varmaan suutut, mutta voisimmeko ottaa kuvan?"
Vuosien ajan. Miksi minä suuttuisin?
Niiden vanhojen stand-upien takia kuulen tuota yhä.
"Saatat suuttua, mutta…"
Se tarkoittaa: "Saatat suuttua, mutta me emme välitä."
Sitä se tarkoittaa.
En suutu kuvien ottamisesta.
Minä suutun, kun he eivät saa kuvaa otettua.
Epäonnistuvat. Uskomatonta. Ette usko, mitä kaikkea saan todistaa.
He kysyvät… He ottavat kuvan, ja sitten:
"Voiko İsmail tulla mukaan?"
En tiedä.
Pitäisikö minun tietää se? İsmailia etsitään kaukaa.
Hän ei halua.
İsmail leikkii vaikeasti tavoiteltavaa.
Häntä pyydetään mukaan.
"En tule." İsmailia yritetään suostutella.
Vasta kävi näin. Olimme vieri vieressä. Tönimme toisiamme.
"Tulkaa kaikki viisi." "Otetaan mukaan Burcu, Hasan…"
Lopulta en ollut kuvassa.
En sanonut mitään.
Ja tytöillä on outoja filttereitä. He ottavat kuvan.
Niissä on omat filtterit. He näyttävät ihan nukeilta.
Kuva otetaan. Ja minä näytän Murat Bozilta.
Tuo en ole minä!
En liioittele.
Kerran saunassakin otettiin yksi. Mutta on ollut pahempaakin.
Osallistuin joihinkin tapahtumiin Adanan filmifestivaaleilla.
Söimme kebabia ravintolassa. Lähdin vessaan.
Pissasin urinaaliin ravintolan vessassa.
Mies käveli sisään. "Et voi paeta", hän sanoi.
Miksi pakenisin?
Hän sanoi: "Ota sinä se."
"Selvä. Pitele sinä tätä, niin otan kuvan."
Mitä voisin sanoa?
Kaikki ottivat kuvia eturivissä olevan miehen kanssa.
Mietin, oliko se vitsi. Se ei ollut. Mietin, kuka mies on.
Kello soi, ihmiset istuutuivat.
Sitten näin hänet. Tutut kasvot.
Rahmi Koç.
Minun seurueestani.
Rahmi Koç on yksi maamme tärkeimmistä bisnesihmisistä.
Kysyin, mitä hän siellä teki.
"Mikä toi teidät Miamiin?"
Hän sanoi vitsaillen: "Rakas Cem, tulimme katsomaan sinua."
Sanoin: "Rahmi, älä esitä."
Et onnistuisi ostamaan lippua edes Maslakiin, saati Miamiin.
Kysyin: "Oikeasti, mitä teette Miamissa?"
Hän istui show'ni eturivissä.
"Ostimme täältä venesataman."
Hän osti venesataman.
Ymmärrän jahdin ostamisen.
Mutta ostaa nyt satama?
Mitä shoppailua se sellainen on? Tyyppi menee Miamiin.
"Onko minulla venesatamaa?" Hitto!
Kysyy kavereiltaan. "Onko sinulla satama?" Ei."
"Todellako?" "Minulla on yksi."
Joten hänelle ostetaan yksi.
Osti venesataman.
Emme voi ymmärtää tuollaisia lukuja tai bisnesihmisten elämää.
Kuten sanoin, ymmärtäisin jahdin ostamisen.
Mutta hän osti sataman. He puhuvat näin.
"Paljonko tämä sijoitus maksaa?" "Kolmesta viiteen miljardia."
Onko se kolme vai viisi?
Miten niin kolmesta viiteen miljardia?
30 - 40 miljardia dollaria." Niiden välillä on 10 miljardia dollaria.
Haista paska.
Me emme edes tajua sellaista rahamäärää.
Meillä oli leikki, jota emme voineet pelata silloin.
Pelissä on kyse rahasta. Mitä tekisit,
jos sinulla olisi eräänä päivänä herätessäsi 100 miljoonaa?
Emme voineet pelata sitä, kun Rahmi Koç oli yleisössä.
Mitä hän voisi sanoa?
"Mitä tekisitte, jos teillä olisi 100 miljoonaa?"
Hän sanoisi: "Itkisin silmät päästä."
Ajatelkaapa sitä Rahmi Koçin kannalta.
Eräänä päivänä herätessä olisi vain 100 miljoonaa.
Sitä sekoaisi. "Ali!
Etsi Acun."
"Kaikki rahat ovat menneet Fenerbahçeen.
Cemin täytyy auttaa minua."
Erityinen ilta Rahmi Koçille.
Tämä testi osoittaa, ettemme ymmärrä rahan arvoa.
"Mitä jos eräänä päivänä herätessäsi sinulla olisi 100 miljoonaa?""
Olen kysynyt tätä keikoillani viimeiset pari vuotta.
Kuten näkyy, pandemian takia puolet paikoista on täytetty.
Kuvitelkaa, että olisi täydempää ja kysyisin tätä joka päivä.
En ole vieläkään kuullut mitään nerokasta ideaa. Vaikka lääkkeeseen.
100 miljoonaa dollaria.
Ihmiset eivät tajua rahan arvoa.
Paljonko on 100 miljoonaa dollaria?
Paljonko se on? 850 miljoonaa liiraa?
Tai 860, jotain sellaista. Kertokaa show'n jälkeen, paljonko se on.
100 miljoonaa dollaria.
Kun rahat ovat jollain toisella, kaikilla on ideoita.
Esimerkiksi:
"Katsokaa tätä mulkkua. Hän on rikas, mutta ei osaa käyttää rahojaan."
Ihmiset keksivät typeriä vastauksia. Kuulkaapa tätä.
"Mitä jos herätessäsi sinulla olisi 100 miljoonaa?" Mies vastasi:
"Aamullako?"
Ei, keskipäivällä.
Eräs sanoi laskevansa rahat.
Mitä ihmettä?
Eilen eräs tyttö sanoi: "Sijoittaisin ne."
Rahankäyttö on taidetta. Kokonaan eri juttu.
Mikä oli viime uudenvuoden loton päävoitto? 100 miljoonaa liiraa.
Kysyin: "Mitä ostaisitte niillä?"
Vastaus on valmiina. "Aluksi kartanon Bosporinsalmelta."
Selvä.
"Ison TV:n."
"Ja analyysivaa'an." "Miksi?"
Punnitakseen pallinsa.
Niinkö rahat käytettäisiin?
Ensiksi kartano. Rahat loppuivat jo, jäi viisi miljoonaa uupumaan.
Lapsuudessani tehtiin katuhaastatteluja.
Erään lippuluukun sanottiin tuovan onnea.
Nimet Ablan luukku.
TRT on tehnyt siellä katuhaastatteluja lapsuudestani asti.
"Mitä jos voitatte päävoiton?"
"Antaisin ne köyhille." "Entä te?"
"Antaisin ne vähäosaisille."
"Entä te?" "Olen samaa mieltä. Minäkin lahjoittaisin ne."
"Entä te?" "Antaisin köyhille."
Neljä pyhimystä.
Keitä hittoja olette?
Kuinka hyväsydämistä.
Mitä sitten teette lottojonossa?
Se on surullinen juttu.
Yrittivät huijata Jumalaa.
"Hyvä Jumala!
Anna rahat minulle, niin jaan ne."
Hullua.
Koko universumin luonut voima -
ei jaa 100 miljoonaa liiraa -
vaan päättää: "İbrahimilla on idea. Annetaan rahat hänelle."
Kysyin tätä esiintyessäni Saksassa, mutta eri tavalla.
"Mitä tekisit, jos saisit 100 miljoonaa euroa, veli?"
Vähän eri juttu.
Mies vastasi: "Matkustelisin, veli."
"Matkustelisin."
Pidin ideasta, mutta vaimo pilasi sen.
Vaimo kysyi: "Mihin olet menossa?"
Matkustelu on hyvä idea.
Rehellisesti sanoen, ystäväni, me kaikki työskentelemme kovasti.
Elämme ikäviä aikoja.
Se ei koske vain maatamme vaan koko maailmaa.
Meteori ei ole vielä osunut.
Joku julkaisi siitä somessa, joten vastasin.
"Meteori lähestyy."
Ei se ole ongelma. Mitä jos se pomppaa pyllyymme…
Olemme nyt siinä pisteessä.
Meteori ei mennyt pyllyyni. Ei ongelmaa.
Olemme siinä pisteessä.
Mutta eikö matkustelu olekin hyvin merkityksellistä toimintaa?
Kunpa ylimieliset ihmiset matkustelisivat maailmalla.
Menisivät Galapagossaarille katsomaan komodonvaraaneja.
Näkisivät, mitä Jumala on luonut.
Jotkut luulevat Jumalan luoneen vain heidät.
Ja kohtelevat meitä kuin sivutuotetta.
Mutta jos he näkisivät Jumala luoman komodonvaraanin…
Se työntää kielensä ulos… Hienostuneempi olento kuin te.
Mutta ihmiset etsivät ihmeitä vääristä paikoista.
Somessa -
jaetaan videota, jossa leijona sanoo "Allah".
Se sanoo "Allah".
Tarkoitan…
Hävetkää. Oikeasti.
Eikö leijona itsessään ole tarpeeksi ihmeellinen?
"Tuo ei ole Allah. Ei se niin sanonut."
Mikä harmi.
On leijonia, panttereita ja muita olentoja.
On riikinkukkoja ja kaikkea. Yksisoluisia eliöitä.
Sinivalas, miekkavalas ja kaikki muut.
"Allah."
Häpeällistä etsiä sellaista ihmettä.
Tosi häpeällistä.
Ei se mitään.
Siitä saa vastata tuonpuoleisessa -
Nusretin vierellä.
"Päivää, Nusret.
Miksi olet täällä?"
"Tämän takia.
Cappuccino."
Matkustelu on mukavaa.
Mutta perinnöllinen köyhyys on eri juttu.
Onko olemassa vaurautta?
Tietysti. Jotkut ihmiset ovat rikkaita.
Mutta myös hikoilemalla voi saavuttaa jotain.
Asioista voi saada monenlaisia tunteita.
Ne ovat kaikki erilaisia.
Lepo kovan työn jälkeen on eri asia kuin koko ajan makoilu.
Sitä näkee toisinaan.
Selvästi paljon rahaa kuluttanut hyvin pukeutunut olento kuljeskelemassa.
Se ei käy järkeen. Ei se toimi.
Miksi? Koska…
Se lähtee sielusta.
Jos sellaiselle antaisi 100 000 euroa.
"Mene Roomaan tuhlaamaan ne."
Siinä menisi kaksi minuuttia.
Tai tunti.
Salvatore Ferragamo, Gucci, Prada ja niin edelleen.
Jos on perinnöllisesti köyhä,
keho vie automaattisesti Rooman Mecidiyeköyyn kahdessa tunnissa.
Yhtäkkiä löytää itsensä ostelemasta kengännauhoja,
puhelimen latureita… Aivan yhtäkkiä.
Niin se toimii.
Sitä juttelee kastanjoita myyville maahanmuuttajille.
"Miten menee? Mitä Mogadishuun kuuluu?"
Niin se toimii.
Mitä tekisin sellaisella rahalla?
Minäkin matkustelisin. Lähtisin lomalle. En koskaan ehdi.
Mutta näette lomailuani. Minusta julkaistiin kuvia jahdillani.
Viime vuonna. Nännini sensuroitiin.
Näittekö sen? Nännini peitettiin mustalla viivalla.
Ne olivat niin sanottuja konservatiivisia lehtiä.
Otsikko oli: "Ei ole entisensä."
Ihan kuin olisin ennen imettänyt yleisöä.
Tai show'n lopuksi hieronut kaikkien päätä näin.
Tosi häpeällistä.
Minä matkustelisin.
Lomailisin. Kaipaan sitä paljon.
Älkää uskoko, jos näette minut shortseissa.
He käyttävät samaa kuvaa 20 kertaa puolen vuoden ajan.
Ihan kun olisin koko ajan lomalla. Se ei ole totta.
Kävin lomalla viimeksi vuonna -85.
"Cheri Cheri Lady" ja "Self Control" olivat silloin hittejä. Vannon.
Se oli vuosi -84 tai -85.
Se on ainoa loma, jonka muistan.
Tädin aviomies vuonna 1985…
Silloin kehittynein tapa vangita hetki oli -
videokamera.
Me matkustimme Egeanmeren rantaa pitkin.
Setä kuvasi koko matkan videolle. Herttinen.
Mitä omistautumista. Kauanko siitä on? 36 tai 37 vuotta.
Hän oli tosi ylipainoinen. Painoi noin 130 kiloa.
Hän oli kiinnostava mies. Ei sopisi tähän työhön.
Kertoessaan tarinaa hän rikkoi sen pieniin osiin.
Kuin tuhannen palan palapelin.
Hän kertoi satunnaisia yksityiskohtia, jotka piti koota itse.
Tiedätte sellaiset miehet. Hän kertoi jutun näin:
"Yenimahallessa on yksi juttu lähellä ravirataa.
Sellainen puinen juttu. Mikä se on? Sanohan."
Sitä ajattelee…
Mitä hittoa Yenimahallessa voi olla lähellä ravirataa?
Mahdollisuudet ovat rajattomat.
"Yeniköyssä on yksi ravintola. Siellä on mies, siniset silmät.
Iso kaveri. Hänellä on poika." Mitä?
"Tiedätkö, mitä hän sanoi?" En!
"Ja mitä sanoin hänelle?" Setä, ole kiltti…
Kerrotko tarinan vai et?
Hän kertoo yksityiskohtia…
Ravirata, niin.
Mies Yeniköyssä.
Ja minibussi. Mitä teen sillä tiedolla?
Hän kertoo rakenteilla olevia anekdootteja.
Jos osaa yhdistää palaset, hyvä.
"Arvaa, mitä lopussa kävi."
Ja hän jättää hautomaan asiaa.
Mutta hän jätti tämän muiston.
Levätköön hän Jumalan valossa.
Hänen sukunimensä tarkoittaa valoa.
Kamera painoi 20 kiloa vuonna -85.
Kamera oli 20 kiloa. Siinä oli nauhuri, joka laitettiin kaulaan.
15 kiloa lisää.
Ja akku painoi 15 kiloa.
Jos halusi kuvata yöllä, tarvittiin näin iso lamppu.
Joten hän kantoi mukanaan 40 kiloa.
Hän painoi itse 130 kiloa.
Joten menimme…
Ayvalıkissa on eräs paikka.
Mikä sen nimi on? Devil's Feast?
Ei, se on Ata Demirerin jalanjälki.
Niin, Eyyvah Eyvah… Hän päätti antaa mennä.
Hyvänen aika. Rakas Ata.
Pidän hänestä. En vitsaile ihmisistä, joista en pidä.
"Hyvänen aika.
Mitä hittoa tapahtui?"
"Mistä minä tietäisin?"
Tekisin sellaisen elokuvan, mutten pystyisi moiseen.
"Hitto…"
"Hyvänen aika…"
Klarinetti.
Devil's Feast. Laskeutuessa siellä on Pamucak, Kuşadası ja niin edelleen.
Etelän suunnassa on Neitsyt Marian koti. Efesos.
Seljuk, Efesosin rauniot… Siellä rakas setäni kiipesi huipulle.
Meitä oli kolme perhettä.
Paljon lapsia. Joka perheessä oli kaksi tai kolme.
Hän kuvasi, kun tulimme ja menimme.
Hän kiipesi amfiteatterin päälle saadakseen laajakulmakuvan.
Tuli alas hikisenä, kuvasi meitä haudoilla.
Hän kuvasi kaiken 45 päivän ajan.
Näin.
Palasimme Istanbuliin. Isä sanoi: "Ömer, katsotaan video."
Aloimme katsoa sitä. Matka oli kuin puolalaista pornoa.
Olimme toki kuvassa, mutta…
Hän oli lihava mies.
Mikki oli lähellä häntä. Hän voihki.
Matka oli pelkkää tärinää ja voihkintaa.
Isä käski sammuttamaan sen.
Meitä näemmä pantaisiin Gönenissä.
Siinäpä muisto.
Se oli viimeisin lomani, -85.
Mutta se oli mahtavaa.
Kesä tekee tuloaan, mutta ei ole lomaa.
Ne leffat, joista ette pidä…
Ne leffat, joista ette pidä ensi vuonna,
kuvaamme ne tänä vuonna.
Ne, joista ette pidä parin vuoden päästä,
me keksimme ne kaksi vuotta aiemmin.
Minä en lomaile tänä kesänä.
En. Enkä voi sille mitään.
Minä kuvaan Erşan Kuneria. Ei onnista.
No, ei lomaa.
Onhan minulla ollut kesälomia. Minulla on jahti, pieni, 20-metrinen.
Sain sen halal-rahalla.
Miksi nauratte?
Loppuunmyytyjä esityksiä 25 vuotta. Sain vain 20-metrisen jahdin.
Menen lavalle joka päivä.
Sain ostettua 20-metrisen jahdin. Vain yhden.
Ja sinä naurat, paskiainen.
Itkemisen sijaan sinä naurat asialle.
Oma valintasi. Hashtag.
Minulla on pieni jahti. Päätimme lähteä lomalle.
Ihmiset valittavat: "Hän tekee leffoja samojen ihmisten kanssa."
Sanotaan jopa:
"Hän on leffoissaan aina parrasvaloissa."
Se on minun elokuvani.
Jotkut eivät halua Arifia G.O.R.A:an.
Näyttelen leffoissani vain ystävieni kanssa.
Luullaan, että näyttelen naapurustoni ystävien kanssa.
Ystäväni ovat näyttelijöitä.
He ovat seurueeni.
Ihmisillä on outo käsitys. Ihan kuin he olisivat teurastajia, kauppiaita, myyjiä,
joille soitan: "Tulkaa leffaani, yleisö ei huomaa mitään."
He ovat seurueeni.
He ovat väkeäni.
Ystäviäni. Russell Crowe, Şener Şen… He ovat väkeäni.
Olen ainoa ihminen maailmassa,
joka on tehnyt leffoja Russell Crowen ja Şener Şenin kanssa.
Edes Russell Crowe ei ole tehnyt leffaa Şener Şenin kanssa.
Niin.
En tee ystävieni kanssa vain leffoja. Me myös lomailemme yhdessä.
Eräänä päivänä lähdimme jahtilomalle. Mutta koska olemme perinnöllisesti köyhiä,
jahti oli kuin armeijan värväystoimisto. Veljeni sanoi:
"Musiikkivideoilla jahdeilla on aina tyttöjä."
Sanoin: "Olemme perinnöllisesti köyhiä. Olemme työväenluokkaa.
Viiden päivän ajan me purjehdimme Egeanmerellä, käymme Kosilla, Kreikassa,
muuta emme tee." No, lähdimme purjehtimaan.
Loma tarkoittaa minulle kesälomaa. Se on koodattu alitajuntaani.
En osaa talvilomakulttuuria.
Silloin vedetään uimahousut jalkaan -
ja tehdään talvipuuhia.
Silloin tuntuu lomalta.
Olemme jahdilla. Sukellamme mereen, uimme.
Toistamme. Sitten tulee nälkä, sukellamme taas.
Me juomme, sukellamme, selviämme.
Unelmoin näistä jutuista.
Zafer teki soittolista, toi CD:n.
Fazıl Say, Chopinin nocturnoja ja niin edelleen.
Hän soitti nocturnoja CD:ltä. Hitsi.
Mitä kesä tarkoittaa? Silloin kuunnellaan Tarkania ja tanssitaan näin.
Tai jotain tällaista.
Olen kurjuuden isä…
Tai lauluja kuten "Cuppa".
Kun Chopin alkoi soida,
olimme yhtäkkiä palkintoelokuvassa.
Aloimme tuijottaa horisonttiin.
Harkitsin pullon rikkomista ja Zaferin kurkun viiltämistä.
Sekoittaakseni vähän pakkaa.
Tai veljeni kuristamista hyttiin.
Se oli nokturnaalinen tilanne. Sellainen tunne.
Sanoin Zaferille: "Sinä loit hienon festarileffan -
tunnelman, mutta meillä on vain viisi päivää aikaa."
Parempi mennä Kosille ja ostaa Tarkanin levy.
Jotta porukka piristyisi. Kesä tarkoittaa Tarkanin musiikkia.
Ostimme sen vuoden levyn. Miten se menikään?
"En saa suukoistas tarpeeksi" vai "Aina silloin tällöin…" Miten se meni?
Oliko se "Kirjoita nimesi sydämeeni?"
"Kirjoita nimeni sydämeesi äläkä unohda minua." Kiitos.
Meillä oli hauskaa. Syömme aamiaista aamuisin.
Olemme kaikki samanlaisia.
Söimme aamiaista, kaviaaria.
Jatkoimme valkoviinillä…
Rakia päivällä, naurua. Ja Tarkan soi taukoamatta.
Edes silloin tällöin Sun pitää soittaa mulle
Tarkanin lyriikat ja tanssit eivät oikein sovi yhteen.
Oletteko huomanneet?
Hän sanoo vaikka: "Olen surkeuden isä…"
Millaista surkeutta se tuo on?
Tippuiko sinulta paljetti?
Lähetä…
Olen surkeuden isä
Kertoisitteko Tarkanille huolistanne näin?
"Tarkan." "Minä asiaa?"
"Lapset nääntyvät."
Lähetä heidät
Hän on oikeasti herkkä. Minä vain pilailen.
Joten…
Kaikki ne Tarkanin laulut, jotakuinkin 14 laulua,
soivat ja soivat. Iltapäivän raki loppui.
Joimme rakia iltaisinkin. Sitten vaihdoimme viskiin.
Ainoa asia, mitä emme juoneet, oli oma pissamme.
Tanssimme pyyhkeiden kanssa näin.
Olimme kaukana rannasta.
Lähetä kohtaloni…
Tanssimme hurjasti.
Pudotimme ankkurin lahteen.
Tanssimme yhä auringonlaskun aikaan.
Meitä lähestyi jahti, jossa oli jokin skandinaavinen lippu,
ehkä Suomen lippu.
He pudottivat ankkurin. Eräs mies järjesteli köysiä.
Me tanssimme. Mies tervehti meitä.
Veljeni sanoi: "He ovat homoja."
Hitsi.
Ikävästi sanottu.
Yhdeksän tunnin ajan me olimme olleet näin…
Viisi miestä jahdilla.
Tanssimme tällä tavalla,
heilutimme päätä, kunnon liikkeet.
Kaksi skandia vain tervehtii.
Veljeni varoittaa heistä heti.
Miksi olemme tällaisia?
Homofobia.
Tiedättekö mitä se tarkoittaa?
"Luoja, toivottavasti en ihastu noihin miehiin."
Sitä homofobia tarkoittaa.
Kysyin, miten veljeni saattoi ajatella niin. Se on naurettavaa.
Kaksi miestä tervehti. Mistä hän sen keksi?
Hän käski antaa asian olla.
"Tiedän, mitä tämä on."
Kysyin: "Mistä sait tuon päähäsi?"
Hän sanoi: "Mitä kaksi miestä tekee keskenään jahdilla?"
Meitä oli viisi miestä.
Tuon perusteella meidän pitäisi olla sen homman liittokunta.
Hallitsisimme sitä asiaa lahdella.
"Laita leggingsit. Nuo eivät ole tarpeeksi tiukat.
Pallisi eivät näy."
Homofobia.
Oikeasti.
On paljon muitakin herkkiä aiheita,
mutta jotkut ajattelevat,
että koska kerron tarinaa homofobiasta,
olen itsekin homofobinen.
Homofobia on oikea asia.
Miksi minä olisin homofobinen?
En ole sellainen, mutta tuntuu, että joudun todistamaan sen.
Se on naurettavaa. Hän haluaa, että hyppään hänen syliinsä.
En ole kiinnostunut miehistä.
Se ei tee minusta homofobista. En pidä miehistä seksuaalisessa mielessä.
En saisi sanoa: "En pidä miehistä, jotka pitävät miehistä."
Se on hämmentävää. Näytän teille suutelemalla…
Se ongelma ei koske minua. Mutta joskus asiat menevät sekaisin.
Kävin kerran hierontapaikassa Antalyassa.
Menin ilmoittautumaan, en kirjoittamaan nimeäni sydämeen.
Menin varaamaan hieronta-aikaa.
Eräs työntekijä, miespuolinen henkilö…
Tätä on vaikea selittää.
Kieli on muuttunut paljon.
Jos ei osaa sanastoa, on tuhoon tuomittu.
Ei pelastu sillä, että sanoo "tiedehenkilö" eikä "tiedemies."
Siitä se lähti. "Ei puhuta enää tiedemiehistä.
Tehdään siitä sukupuoleton tiedehenkilö."
"Tehdäänkö?" "Tehdään." "Nyt olette kusessa…"
Esimerkiksi seksuaalinen taipumus.
Jos sanoo "seksuaalinen taipumus", joku korjaa heti:
"Ei se ole taipumus vaan suuntautuminen! Haista paska."
Rauhoitu. Miksi suutut?
Kaikki eivät ehkä osaa sanastoa.
Miksi se sanottaisiin negatiivisella tavalla?
"Älä sano seksuaalinen taipumus.
Muuten saat turpaan."
Selvä, älä nyt suutu.
Kaikki nostavat lippunsa.
Kaikki sorretut yhteisöt hyökkäävät viattomien kimppuun. Puolueettomat myös.
Aioin varata ajan. Mies sanoi minulle:
"Minä toimin hierojanasi."
Sanoin: "Kiitos, mutta haluaisin mieluummin naisen."
Hän sanoi: "Mitä tarkoitat? Tämä on sopimatonta.
Jos sinä…" Hän syytti minua sivistymättömäksi.
"Jos käyttäydyt näin, muut voivat olla pahempia." Hän suuttui.
Hän nosti lippunsa. "L, G, B, T, S, C…"
Minä jähmetyin. "Saanko minä kirjaimen?"
Kyse oli vain palvelun ostamisesta.
En halua miehen hierontaa. Onko pakko?
On minulle käynyt niinkin.
Sitä päätyy kuuntelemaan inttitarinoita.
"Kerran olimme Hatayssa…"
Painu hiiteen!
Olen Çırağanissa. Mikä on Hatay?
"Komentaja asetti meille isot paineet…"
Painu hiiteen.
Tai se toinen tyyppi, joka halusi aggressiivisesti hieroa minua.
Sanoin, etten halua sitä.
"Uskomatonta, että sanoit noin.
Eikö mies voi hieroa toista miestä?"
Sanoin: "Voi, mutta sinä olet liian intohimoinen asian suhteen."
Olenko ainoa syypää? Mies hyökkäsi: "Antakaa hänet minulle!"
Jos suuttuu tällä tavalla, leimautuu homofobiseksi.
Se ei ole oikein. Epäreilua.
Elton John. Antaisin hänen ratsastaa päälläni.
Ja hän pitäisi siitä.
Mutta jos hän soittaisi pianoa taloni edessä koko ajan,
asia olisi toinen. Ajatelkaapa. Sitä astuu ulos talostaan,
ja hän soittaa "Candle in the Windiä" aina.
"Milloin Cem palaa?" Hän on aina siellä, sateellakin.
Kerran, kaksi… Sitten sitä sanoisi: "Elton, painu hittoon."
Olisiko homofobinen, jos sanoisi noin?
Ongelma on järjetön. No, viedään tämä luku loppuun.
En pidä miehisestä vartalosta.
Mutta pidän silti omasta vartalostani.
Oma kehoni on ihan kiva. Siinä on vain vähän turvotusta.
Kaupunki, jossa asumme, ei ole mahtava.
Naapurustossa ei voi lähteä lenkille tai kävelylle -
nostamaan sykettä. Anatolian puoli on parempi.
Kadıköyn alue.
Siellä asuvat tietävät. Siellä on pyöräkaista.
Tällä puolella ei ole edes jalkakäytävää kaikkialla.
Miten jalkakäytävä voi loppua suurkaupungissa?
Sitä kävelee ja sitten… "Hitto."
Ei enää jalkakäytävää.
Yhdeltä alueelta ei voi kävellä toiseen.
Onko tämä suurkaupunki?
Halusin lähteä hölkkäämään asuinalueellani kuulokkeet päässä.
Olen asunut samassa paikassa 30 vuotta. Lukiosta asti.
Joku kiskaisi minua käsivarresta.
Säikähdin. Minulla oli kuulokkeet päässä.
"Mitä hittoa tapahtuu?"
Mies sanoi: "Älä pelästy. Haluan vain kuvan."
Älä pelästy.
Silloin tajusin. Kaikissa sivistyneissä kaupungeissa on kai sellaista.
Esimerkiksi Keanu Reeves juoksee Central Parkissa.
Hänet kampitetaan -
sanoen: "Haista paska."
Matrix kaatuu, ja otetaan kuva.
Tai vanhempi näyttelijä kuten Al Pacino. "Senkin paskiainen…"
Kun heidät kaataa, he pysyvät paikoillaan.
Eikö olekin tyhmää?
Salilla käyminenkin on ongelma.
Mutta on pakko liikkua vähän.
Ei ole hyväksi olla lihava. Ollaan rehellisiä. Eikö niin?
Rekisteröidytään asiakkaaksi. Tiedättekö tunteen?
Maksetaan ensimmäinen maksu.
Painoa häviää saman tien.
Sitä maksaa ja sanoo: "Minulta lähti jo painoa."
Tavallaan. Kuntosali on minulle vaikea paikka.
Pukuhuoneessa oleminen. Treenaaminen.
Kaikki sanovat: "Tule tälle salille, tunnet heti olosi kotoisaksi."
Kävin sellaisessa. Miksi sitä sanotaan? Juoksumatto.
Nousin sen päälle hikoillakseni vähän.
En kerro tätä leuhkiakseni.
Niin kuin kaikki muut. 20 minuuttia.
Sen sijaan, että tuon ajan käyttäisi lapsensa kanssa tai töissä,
sitä vaan treenaa.
Joku hyypiö ilmestyy viereen. "Hei."
"Mikä suutasi vaivaa?"
"Olen vain kusipää."
Hän kysyi: "Käytkö täällä?"
Käytkö täällä?
Sitäkö kysytään viereisellä juoksumatolla olevalta henkilöltä?
"Käytkö täällä?"
Kyllä, mulkku. Käyn täällä, tällä tavalla. Yritän.
"Tunnet olosi kotoisaksi täällä", hän sanoi.
"Sanon tämän,
ennen kuin suuni palautuu normaaliksi.
Beyazıt Öztürk käy täällä myös."
Ja minä innostuin todella -
kuin koulupoika.
"Jee!"
"Kiva juttu."
Hän sanoi: "Tämä on kiva sali. Muilla saleilla -
sinua häirittäisiin."
Muilla saleilla saisi siis käsipainon ahteriin.
Kuntosali on levoton paikka.
Siellä on paikkoja, joissa tapahtuu yksityisiä asioita.
Paikkoja, joissa ollaan alasti.
Minä en ole kovin rento tyyppi.
Älkää antako ulkonäön hämätä.
Sellaisia tyyppejä on aina sukupuolesta riippumatta.
Varsinkin iäkkäämpiä ihmisiä.
Vailla huolen häivää.
"Treeni on ohi."
Hilluvat nakuna suihkun jälkeen.
"Missä hiustenkuivain on?" Sekö on ainoa ongelmasi?
Hiustenkuivainko on ongelma?
Sitä sitoo kengännauhoja häipyäkseen,
toinen jalka penkillä, kun naku mies ilmestyy -
ja alkaa jutustelemaan.
"Mitä teit sille Leventin asunnolle?"
Miksi? Etsitkö paikkaa, johon työntää pääsi?
Paskiainen, olet alasti.
Olemmeko taivaassa?
Meidät karkotettiin taivaasta, tulimme Maahan…
Teollinen vallankumous tapahtui.
Lannevaate on olemassa. Voisit pukea jotain puuvillaista.
Laita jotain päälle. Nakuna näin… "Miten menee?"
Kenelle pitäisi vastata?
Ja pitäisi suhtautua luonnollisesti. "Hän on totisesti kasvanut."
Salit ovat vaikeita paikkoja, mutta kuntoilu kannattaa.
Isojen perseiden leiri…
Aina luullaan, että lihavia ihmisiä pilkataan eniten.
Suurin osa ihmisistä luulee niin.
"Ihmiset pilkkaavat lihavia. Heistä vitsaillaan."
Ei, se on päinvastoin.
Lihavat ihmiset ovat tärkeä yhteisö.
He eivät halua muiden laihtuvan.
Kokeilkaa tätä ystävienne kanssa. Sanokaa heille,
ettette enää syö leipää. Miten käy?
"Lopetin leivän syömisen." "Et voi tehdä sitä. Ei käy."
"Haista paska. Et voi lopettaa leivän syömistä."
"Paskiainen."
"Jos vähennät leivän syömistä, saat turpaan."
Laihduttaminen, salille meneminen… Tai tupakoinnin lopettaminen.
"Lopetin tupakoinnin." Etkä lopettanut."
"Lopetin." "Etkä. Et voi.
Usko pois, et voi lopettaa. Oikeasti. Ei käy.
Lopetitko oikeasti? Et voi."
"Lopetin leivän syömisen." "Ei, saat turpaan."
Sellaisia ihmisiä on.
Eikö niin?
He ovat totista porukkaa.
Yhdessä he estävät ihmisten kuntoilun, koska heillä itsellään on iso perse.
Ei tarvitse olla lihava saadakseen pilkkaa osakseen.
Urheilullista tyttöä voidaan myös pilkata.
Ja heitä pilkataankin.
Hän menee salille, ja kaikki isoperseet sanovat:
"Hän ei mene treenaamaan vaan aviomiestä etsimään."
"Tosi on."
Ei, tämä on totta.
Ehkä tyttö meni oikeasti treenaamaan. Oletko hullu?
Isot perseet… Kuulostaa kaupunginosalta.
Ihan kuin Vefa.
Niin. Vähän kuin Kartal Isoperse.
Başıbüyük on kaupunginosa. Pää tai perse, sama asia.
Eikö alueella ole uloskäyntiä?
Huusit "totta". Mikä on totta?
Olet aivan oikeassa.
Niin sanotaan, mutta se ei ole oikein. He sanovat aina:
"He menevät sinne aviomiestä etsimään." Entä sitten?
Sinä itse etsit aviomiestä kirjastosta.
Roikut aina NASA:ssa, etsit perseesi arvoista astronauttia.
"Eikö kukaan tutkija arvosta tätä peppua?
Kerro edes sen PI-arvo."
Niin. Mitä se tyttö teki ansaitakseen sen?
Täytyy olla vähän timmi.
Kesä on tulossa. Sen sijaan, että alkaisimme tammikuussa -
tavoitella kesäkuntoa, me lykkäämme sitä.
Nyt on kesäkuun alku.
Vielä on tallella. Ei onnistunut.
Ihmiset tajuavat kesän tulon vasta viikkoa ennen kesän tuloa.
Otetaan bikinit esille ja ihmetellään, miten niihin pitäisi mahtua.
"Toivottavasti ne sopivat."
Jo tammikuussa oli tiedossa, että kesä tulisi.
Te tiesitte sen.
Uskomatonta. Oikeasti.
Talviturismin kanssa ei ole sitä ongelmaa. Se on oudompi juttu.
Tiedättekö talviturismin?
Rikkaat ihmiset?
Pidän rikkaiden harrastuksista. Ne ovat tosi typeriä.
Rikkaat… Kuten golf.
Iso kenttä.
"Mennään."
Oletko tyhmä?
Antaisi tällaisen köyhälle, niin hän varmasti löisi ykkösellä sisään.
Näin.
"Istutaan alas.
Laita siivet grilliin."
Käännän kanan…
Eikö olekin typerää lyödä 19 kertaa? Aivan hullua.
Tai talviturismi. Laskettelua ja muuta.
Kohta on jo vuosi 2022.
Kuinka pitkälle suksilla pääsee? Oletteko tyhmiä?
Miksi nousta 900 metriin syömään hotdogia?
Kahdenkymmenen asteen pakkasessa.
"Emme ikinä käy täällä. Pitäisi käydä."
"Laske vain, tulen perässä."
Syö makkarasi.
Harrastatteko talviturismia?
Lumilautailetko?
Siistiä, totta. Käytkö ulkomailla?
Courchevel, St. Moritz…
Missä?
Englannissa.
Niin.
Hän kuvaili maailman kartan.
"Se on lähempänä…
Hiton tietämätön…" Jätkä!
Tiedän kyllä.
Esitin tietämätöntä, jotta voisin vitsailla siitä.
Talviturismi on siistiä.
Puetaan hiihtotakit päälle.
Kesä tekee ihmisistä samanarvoisia.
Uimahousut jalassa ei ole väliä, vaikka olisi kuninkaallinen.
Ajatelkaapa Rahmi Koçia rannalla.
Jos pyytäisin 5 000 dollaria, hän sanoisi: "Olen shortseissa."
Se tasa-arvoistaa.
Kesä tekee samanarvoisiksi.
Kun näen ihmisten uivan Baltalimanıssa alusvaatteisillaan,
olen ylpeä heistä. Meri on kaikille. Ja tiedätte, missä kunnossa se on.
Ihmiset ihmettelevät -
alusvaatteissa uimista. Mitä pitäisi tehdä? Riisua ne pois?
Alusvaatteetko ovat ongelmana?
Talviturismi, takit, laskettelulasit, kaikki välineet.
"Missä kävitte?" "Itävallassa."
"Mitä suullesi tapahtui?"
"Tiedäthän."
"Entä te?" "Courchevelissa."
"Missä te kävitte?"
Amerikassa, toisessa maanosassa, on Aspen.
Oletko käynyt Aspenissa?
Kiinni jäit.
Ja se on lähempänä Alaskaa.
Hän sanoi sen olevan lähellä Englantia.
Alussa sanoin, että minulla oli kaksi esitystä Apollo Theatressa.
Hän sanoo, että Englanti on…
Luoja, yleisö ei ole järin fiksua.
"Haista paska."
Laskettelu ja sellainen…
Se on outoa ja siistiä.
Talviturismi antaa sosioekonomisen kuvan.
Siinä on asut ja varusteet, mikä hirveä vaiva.
Eivätkä ne ihmiset kärsi koskaan kamalista onnettomuuksista.
Mennessään he ovat siistejä, loukkaantuvat ja palaavat entistä siistimpinä.
"Mitä tapahtui?"
"Rannekanava.
Sinne laitettiin lasta."
Mutta jos köyhä liukastuu jäällä, perse murtuu.
Jos te tai minä kaatuisimme, verisuoni puhkeaisi.
Jos rikas kaatuu: "Voi, akillesjänteeni…
Me olimme Courchevelissa…"
Oletteko kuulleet Cem Hakkon murtavan perseensä?
Niin käy vain meille köyhille. "Niskat taittuivat."
Rikkailta menee vain ranne.
He saavat lastan… Kaikenlaisia hienouksia.
Mitä tapahtuukaan, se on aina jotain siistiä.
Ei mitään sellaista, joka paranisi jogurttikeitolla.
He paalaavat siistimpinä vaikka loukkaantuivat.
"Olen nyt siistimpi." Niin se aina menee.
"Suoni puhkesi." Ei koskaan.
"Rinnassa polttelee." Siinä köyhien ongelmia.
"Keuhkoja polttaa, tohtori."
Oletteko kuulleet? Jos on rikas, se on psykosomaattista refluksia.
Joten…
Hän nousee 900 metriin.
"Olin tuolla, nyt olen tässä."
Mitä sitten?
"Menenkö tuonne taas?"
"Mene." "Selvä, minä menen."
Se on hullua.
Ja he valittavat aina.
"Missä kävitte?"
"St. Moritzissa."
"Millaista oli?"
"Turkkilaisia oli liikaa."
"Paska paikka, täynnä turkkilaisia."
En tiedä kansaa, jota oma väki haittaisi yhtä paljon.
Voisiko pingviini kyllästyä muihin pingviineihin?
"Älkää viitsikö!
Häipykää nyt, hitto vie." Oletteko kuulleet moista?
Onko pahempaa ongelmaa kuin turkkilaisiin törmääminen lomalla?
"Me olimme Roomassa, vai mitä, Nuran?
Se oli täynnä turkkilaisia. Me olimme seota.
Suuni on tulossa kuntoon."
Joten…
Jätkä…
Oletteko kuulleet moista?
He menevät itsekin sinne. Montako turkkilaista tarvitaan?
Miksi se vaivaa?
"Me olimme Itävallassa, kaikkialla… Pariisi, täynnä turkkilaisia."
Entä sinä itse?
"Meitä ei lasketa."
Ihmiset ilahtuivat, kun kukaan ei huomannut heitä turkkilaisiksi.
"Joskus sanon olevani turkkilainen, ja he yllättyvät."
Ehkä he eivät näe niitä piirteitä ja miettivät: "Kuka tuo mulkku on?"
Miksi siitä pitäisi olla ylpeä? "Minulta kysytään, olenko ranskalainen…"
"Hyvänen aika."
"Minua ei koskaan arvata turkkilaiseksi."
"Rooma oli täynnä turkkilaisia."
Jos olisin passintarkastaja, en päästäisi heitä maahan.
He palaavat talvilomalta. "Mitä tapahtui?"
"Me palasimme…"
"Painukaa hiiteen."
"Mitä nyt?" "Liikaa turkkilaisia.
Jatkakaa matkaa."
Siinä se.
Meidän pitäisi matkustella ja nähdä maatamme.
Kesällä tai talvella, neljänä vuodenaikana,
seitsemässä ilmanalassa, meidän pitäisi matkustella maassamme.
Mutta emme tee niin.
Emme todellakaan.
Maassamme on paljon nähtävää.
Oikeasti. Vitsailen Atasta.
Ata on Bursasta, Ata Demirer.
Mutta hän tuntee Egeanmeren ja Traakian alueet.
Hän on viettänyt paljon aikaa Egeanmerellä.
En ole matkustellut samalla tavalla. En voi matkustella paljon.
Kotoa näkee vain rajallisen määrän.
Kotona ei voi tehdä kaikkea. Mutta matkustellessa…
Jotkut ystäväni kuvasivat leffaa Ordun ylängöillä.
Minä synnyin Istanbulissa.
Mikä on kaupungin korkein kukkula? Çamlıca-kukkula. Se on 280 metriä korkea.
Korkein tietämäni kukkula on Devebağırtan.
Laskeudutaan Barbarosilta ja noustaan taas.
"Bebek-kukkula on tosi jyrkkä."
Siellä oli taloja, kaupunkeja, kyliä 1 600 metrissä.
Tuntui kuin olisin ollut Avatarissa. Olin ensi kertaa ylängöllä.
Auto kulki pystysuunnassa. Näin.
Kysyin, mihin olemme matkalla. Mies vastasi:
"Näetkö tuon pienen kylän tuolla ylhäällä, tuon moskeijan?"
Se on käytännössä taivas.
Jumala näkee ihmiset siellä.
Se oli hullun korkealla.
Sen kylän jälkeen oli toinenkin kylä.
Me jatkoimme nousua.
"Joki virtaa tässä, jotain tapahtuu tuossa."
Maantiede muovaa ihmisten luonnetta,
heidän tarinoitaan, legendojaan, kirjallisuuttaan. Oikeasti.
Miksi Mustanmeren kansanlaulut ovat niin täynnä ponnistelua?
Täynnä suuntaohjeita? Koska alue on sellaista.
Pitää kulkea köysirataa ilmassa. Laskea jokea lautalla.
Joet virtaavat, kylä on kukkulan takana.
Oletteko huomanneet? Keski-Anatolian kansanlaulut ovat tasaisia.
Kävelin lähteelle…
Sitä kävellään tasaisesti, lähde on siinä. Moskeija on siinä.
Suuret vuoret ovat tuolla. Mutta niitä osoitetaan kaukaa.
Mustanmeren pinnanmuodostus on…
Se alkaa aina ohjeilla.
Täältä tuonne.
Jokea pitkin.
Tuolta tänne ja sitten tuonne.
Jottet eksyisi…
Jottet eksyisi lauluun…
Joet virtaavat, se tulee tuolta.
Haukka, linnun lento, laukaus…
"Vau!"
"Osaat todella tanssia."
Miten tämä voi olla laulu?
"Ordun ylöspäin virtaavat joet."
Tajuatteko asian suuruutta?
Oletteko kuulleet moisesta Anatoliassa tai Egeanmerellä?
Niin käy jos käy.
Alue on outoa. Ne joet…
Niin kuin Lavoisier'n laki. Jos painetaan tästä,
tuo liikkuu tuonne ylös. Se olisi hullua.
Keski-Anatoliassa: "Menin tytön huoneeseen, kuljin läpi kammarin…"
Aivan tasaista.
Hypin katolta katolle…
Kaakkois-Anatolia.
Siellä aina murtaudutaan paikkoihin. Keski-Anatoliassa…
Sellainen juttu on olemassa.
Kuljin kammarin läpi Menin tytön huoneeseen…
Miksi menet huoneeseen?
On vain yksi moraalinen ongelma. Se on tämä…
Huonosti käy Jos muut meidät kuulevat, kulta!
Älkää sitten tehkö sitä.
Onko ainoa ongelma, että muut saattavat kuulla?
Ajatelkaa tätä geneettisenä koodina.
Tässä on monia outoja asioita.
Jos näin monissa lauluissa ihmiset pelkäävät kiinni jäämistä,
se tarkoittaa vakavaa ongelmaa.
Miksi se on ainoa ongelma? Paha asia on paha.
Jos muut kuulevat…
Entä jos eivät kuule? "Sitten teemme sen." Mitä?
Käykö se järkeen?
Jos muut eivät kuule, tehdään se. Niinkö?
On hullua, että tuollainen laulu on olemassa.
Miten se voi olla olemassa?
Menisikö joku studioon ja laulaisi…
Huonosti käy Jos muut meidät kuulevat
He kuulevat kyllä, sinä äänität laulun.
Etkö tajua, että sitä äänitetään?
Kuka tietää, mitä tapahtuisi Jos ihmiset siitä kuulisi…
Tiedät, kun kappale julkaistaan.
Tarkkaavaisuushäiriö…
Tarkkaavaisuusoireyhtymä on olemassa.
Tarkkaavaisuushäiriö.
Se tarkoittaa keskittymisen puutetta.
Eikö? Engelsmanni?
On olemassa "tarkkaavaisuushäiriö".
Tarkoittaako "häiriö" puutetta? Kyllä.
Keskittymisen puutetta. Sanotaan niin.
Mustanmeren lauluissa on keskittymisen puutetta.
Oletteko huomanneet?
Laulussa on siis tarkkaavaisuushäiriö.
Voin antaa klassikoista esimerkkejä.
Avaa valkea liina
Anna mun nähdä kasvosi
Anna mun nähdä…
No mitä tapahtui?
Yhtäkkiä se hävisi. Katosi mustaan aukkoon.
Mitähän sitten tapahtuu?
Ajatelkaa laulua.
Korini hihnat…
Eikö?
Korini hihnat Painavat olkapäätäni
Painavat…
Tarkkaavaisuushäiriö.
"Furkan." "Pikkuhetki."
Mitähän tapahtui?
Anna mun nähdä…
Mitä säveltäjä oikein ajatteli?
Anna mun nähdä kasvosi
Anna mun nähdä…
Kasvosi
"Ei, se olisi sama."
Anna mun nähdä…
"Mietin asiaa."
Eikö olekin outoa?
Kuka ajattelee tällaisia turhia asioita? Minä.
Taivas soikoon.
Mutta me emme matkustele.
Maassamme on paljon aarteita. Karacaoğlans, Yunus, tämän maan…
En halua kuulostaa pankkimainokselta, mutta tiedättehän:
"Tämän maan kansa…"
Haluk Bilginerin äänellä.
"Turkin parasta pippuria…"
Ja Halukin ääni on…
Haluk Bilginerilla on melkoinen ääni.
Sillä on bussilinja, pieni sellainen.
Maan sisäisiin matkoihin.
Haluk Bilginer.
Kun sanotaan Yunus, nuoriso ottaa henkkarit esille.
Ei huolta, ei ole ratsiaa.
Tarkoitan Yunus Emreä.
Kukaan ei tajua yhtään.
Osoittaaksemme suurempaa arvostusta,
heihin viitataan joskus monikossa.
"Karacaoğlanit."
Keitä he ovat? Ihan kuin heitä olisi monta.
"Yunusit."
Yunus Emre. Karacaoğlan.
Puhuin tästä aiemmassa show'ssani. Ja Dadaloğlusta.
Arvostamme heitä, mutta…
Mitä meillä on jäljellä?
Meidän väellämme on…
Näettehän, ei mitään.
Tekään ette muistaneet.
Meidän väellämme on jotain.
On meillä, mutta…
Se ei ole yleistä. Se on vähän henkilökohtaista.
Esimerkiksi ei ole useita Nasraddineja. On vain yksi Nasraddin Hodja.
Ei ole Yunuseja. On vain yksi Yunus. Raukkaparka.
Mitä näyttöä meillä on asiasta?
Kukaan ei juuri puhu siitä.
Esimerkiksi Nasraddin Hodja on minun ammattini isä.
Eikö? Huumori, suvaitsevaisuus, asioiden katsominen eri näkökulmista.
Nasraddin Hodja on tämän taiteen isä.
Hän sanoisi: "Olet oikeassa."
"Sinäkin olet oikeassa."
"Miten ihmeessä?" "Sinäkin olet oikeassa, mulkku."
Mennään.
Nyt hän on ihmisyyden dilemman -
ja outouden ilmentymä.
Näkökulma tulee 1200-luvulta.
Hän on tämän taiteen isä.
Kun menin ensi kertaa lavalle, esitin Nasraddin Hodjaa koulun näytelmässä.
Aloitin huipulta. 42 vuotta myöhemmin -
päädyin tänne.
En sano seuraavani hänen jälkiään.
Mutta verrattuna ihmisiin, jotka sanovat seuraavaa…
Ihminen, joka ei ole saanut eläessään yhtäkään ihmistä nauramaan, sanoo:
"Me olemme Nasraddin Hodjan jälkeläisiä."
Ei ole ikinä naurattanut ketään.
Ei ole ikinä arvostanut kenenkään vitsejä.
Ei ole ikinä pohtinut kritiikkiä sanoen: "Niin, tuo saattaa olla totta."
Kuinka sellainen voisi sanoa:
"Me olemme Nasraddin Hodjan jälkeläisiä"?
"Se tarkoittaa, ettei meidän tarvitse tehdä paljoa."
Kuinka voit sanoa olevasi Nasraddin Hodjan jälkeläinen?
Keitä ovat ne tyhmiä kyselevät Nasraddin Hodjan anekdooteissa?
"Hodja, sinä leikkaat oksaa altasi."
Mitä jos olemme hänen jälkeläisiään?
"Hodja, miksi sinä hapatat järveä?"
He ovat kaikki samasta kylästä.
Emmekö voisi olla heidän jälkeläisiään? Kukaan ei omi heitä.
Kaikki haluavat vain laittaa Hodjan turbaanin päähänsä.
Eipä hoppuilla. Onko se niin helppoa?
Onko helppoa tulla muistetuksi 800 vuoden päästäkin?
Nasraddin Hodja teki sen.
Kauanko olen tehnyt tätä? 25 vuotta.
Miten voi verrata 25 ja 800 vuotta? Odotatte minun lopettavan.
"Yilmaz, joko tämä loppuu?"
Voiko 800 vuotta loppua?
Mutta asiaan vaikuttaa myös eläminen 1200-luvulla.
Nykyään ei ole helppoa.
Nasraddin Hodjan anekdootteja on kerrottu 800 vuotta,
mutta se johtuu 1200-luvusta.
Jos jokin niistä tarinoista tapahtuisi nyt,
miesparka tuhottaisiin viikossa.
Oikeasti. Eikö vain? Hän menee basaariin,
lapset tulevat kysymään: "Hodja, ostaisitko meille pillit?"
"Voisitko ostaa meille pillit?"
Tämä muksu on dubattu. Lienee mongolialainen.
Hän sanoo…
Tunnette tarinan.
He kerääntyvät pyytämään Hodjalta pillejä.
Vain yksi antaa hänelle rahaa ja sanoo:
"Voitko ostaa minulle pillin näillä rahoilla?"
Hodja menee basaariin ja tuo pillin vain rahaa antaneelle lapselle.
Hän sanoo: "Tässä, rahan antaja soittakoon pilliä."
Mitä tuo oli?
Jos olisin tehnyt vastaavan kokeen,
seuraavalla viikolla koko perhettäni kirottaisiin somessa.
"Paskiainen, sait lapset itkemään.
Olisit voinut ostaa kaikille pillit.
Toivottavasti joudut vararikkoon." "Piru periköön teidät kaikki!"
Eikö niin?
Se on totuus.
Aikakautemme vaikeus. On myös joitain etuja.
Nasraddin Hodjan vaimo oli vähän outo.
Olin onnekas siinä suhteessa.
Hodjan vaimo oli tosi ruma. Häiden jälkeen hän kysyi:
"Hodja, kenelle näytän kasvoni ja kenelle en?"
Hodja sanoi: "Kaikille paitsi minulle."
Minulla ei ole ollut moista ongelmaa. Olen onnekas.
Mutta tällä vuosisadalla on muita pulmia.
En ole kunnianhimoinen. En halua olla puheenaihe 800 vuotta.
Mutta nuorison on opittava tämä.
Kun heille kertoo Hodjan anekdootin,
he kysyvät, mikä naurattaa.
Ei kaiken tarvitse naurattaa.
Kyse on ideasta. Idea on tärkeä, näkökulma.
"Hän hapatti järveä, hän kysyy: 'Mitä jos se tepsii?'"
Onko se tarinan opetus?
"Hän kysyy: 'Mitä jos se tepsii?' En tajua."
"Tepsikö se?"
Tuloskeskeinen sukupolvi. Hitot tästä sukupolvesta. Mitä tuhlausta.
"Mitä Hodja yritti opettaa?" Ei mitään.
Puhumme jostain, mikä tapahtui vuonna 1278.
Et muista edes, mitä söit viime viikolla.
Tarina miehestä järven rannalla vuonna 1275 jogurttia kädessään.
Ehkä se ei edes käynyt niin.
Ehkä hän poltti savuketta.
Piteli jogurttia.
Kun verenpaine laski, hän söi jogurttia.
Kyläläiset tulivat, hän piilotti savukkeen, jogurtti jäi. Emme tiedä.
Onko se mahdollista? On.
Kyläläiset kysyivät: "Mitä teet?"
"Palaa kylään."
"Hodja, mitä sinä teet?"
"Saammeko mekin jälkeläisiä?"
"Minä en tee mitään.
Menkää kylään. Tulen ratsastaen aasillani takaperin."
"Hodja, mitä teet jogurtillasi?"
"En tee mitään. No…"
"Minä hapatan järveä.
Sanotaan vaikka niin."
"Voiko järven hapattaa?"
"Mitä jos voi?"
Hän sanoi.
Hän ajatteli: "Nyt tuo tollo kertoo tästä kaikille."
Ehkä siinä kävi noin. Emme tiedä.
Nasraddin Hodja ei opettanut meille,
että tämä on hauskaa, tämä outoa, tämä näsäviisasta.
Ehkä se on niin, ehkä näin.
Hän kysyy, oletko valmis eri mahdollisuuksiin?
Tämä pieni show.
Olette varmasti kuulleet huhuja. Se on ohi.
"Se menee niin, se menee näin…"
"Räjähtääkö meiltä perseet?"
Se ei ollut ikinä tavoitteeni.
Halusin jakaa jotain,
halusin nauraa yhdessä, enemmän kuin koskaan ennen.
Mistä luulette ihmisten puhuvan tällä viikolla?
"Katsoitteko Cem Yilmazin show'n?"
"Katsoimme. Se oli vähän outo,
pandemian aikana. Se kuvattiin."
"Mistä hän oikein puhuu?"
"Tarkoitan…
Ei ollut entisensä. Tiedämme jutut,
mutta ne maistuivat eriltä. Ja hän oli vähän pöhöttynyt."
"Mitä siitä? Mistä hän puhuu?"
"En tiedä…
Hän pieraisi lapsena.
En tiedä."
"Hänellä on jahti, hänen nänninsä eivät ole entisensä."
"Mitä suullesi tapahtui?"
"Olen vain mulkku."
Tekstitys: Tiia Saarijärvi