Downloaded from YTS.MX
EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
AF CMYLMZ
Stop.
Vi må gøre det her. Det er en kommunal ting. Regler.
Hvad end der er på plakaten… Ellers vil folk klage.
For at undgå "Det er på plakaten, han havde T-shirt på"-klager.
Jeg gjorde det hele. Pandemien fik mig ikke til at stoppe.
Velkommen.
Jeg har aldrig haft et stort kostume,
så jeg ville gøre det med en kappe.
Er det ikke cool?
For man bruger ikke kappen i hverdagen.
Jeg er faktisk personligt ked af, at den er gået af mode.
Se lige. Tænk at have den på i Zincirlikuyu.
Hvem tør springe over i buskøen?
Hvem vil spørge om din HES-kode? Se lige.
Man står der som greven af Bağcılar.
Cool, ikke? Jeg lægger min kappe her.
Bare for at gøre det klart,
så fører jeg ikke kampen videre.
Jeg har aldrig haft et smukt kostume. Jeg begyndte min turné i London.
Jeg ville have min kappe og stok med på turnéen.
Det tillod de ikke i flyet.
De sagde: "Det kan du ikke tage med i flyet."
Som om jeg ville mase det ind i flyet.
"Du kan ikke tage det med."
De spurgte: "Hvad skal du med det i England?"
Er det ikke ret tydeligt, at det er en stok?
Jeg ved ikke, hvad I tænker på, men…
Jeg ville bekymre mig, hvis den kom i et sæt med glidecreme.
Det kan du ikke tage med på flyet, og det og det…
Jeg er dødtræt af det.
Ved I, hvorfor vores show hedder "Diamond Elite Platinum Plus"?
Jeg tog til et teologifakultet i Bursa for at få en snak.
Nogen sagde på de sociale medier:
"Cem, pas på, det er teologi!"
Som om Vatikanet sendte mig til Bursa.
Med røgelse i hånden.
"Grønne Bursa bliver vores."
Hvad vil der ske på teologifakultetet? Gud skabte også mig.
Jeg sludrede med de unge studerende. En spurgte:
"Hvorfor hedder dit show 'Diamond Elite Platinum Plus'?"
Jeg svarede: "Det repræsenterer jer, det handler ikke om mig.
I er diamanten, I er eliten, I er platinet.
I fortjener ikke ordinær behandling. I fortjener langt bedre, derfor."
Han spurgte: "Hvad vil du tale om?" "Min viden."
Jeg sagde: "Folk har haft gavn af det, jeg har talt om,
så jeg fortsætter." Jeg havde ikke været på scenen længe.
Jeg har set, at I selv laver komedie. I er kreative.
Jeres TikTok-videoer, Instagram-videoer…
Jeres jokes, når I kører bil… Sådan og sådan…
I lavede jokes med en tepotte, mens jeg ikke var i nærheden.
Gjorde I ikke? "Alala mamama, fuck din bedstemor…"
Men jeg var tålmodig…
Jeg besluttede at lave et show, før Ata Demirer kom med en ny ægæisk film.
Han har de der film med en klarinet. "Fuck, hvad sker der?"
Jeg sagde: "Det er nok."
Nu er det på tide, at jeg taler.
Men ingen ejer retten til at lave komedie. Selvfølgelig kan man lave sin egen.
Ikke blot mener jeg… Jeg er en…
Jeg fortæller jokes, der får mig til at le. Mine rivaler var tættere på mig.
Fjenden er indvendig.
Jeg tog min søn med til et show, så han kunne se, hvad jeg lavede.
Han får hele tiden diamanter for sine iPad-spil, tap, tap, tap.
Han skulle se sin gamle far få 100 lira, en for en.
Sådan får vi vores diamanter.
Det er besværligt for en berømthed at have et barn.
I er mere frie med jeres børn. I er på hinandens Instagram-konti.
Folk skriver søde kommentarer. Sender "Namaste" og hjerte-emojier. "En engel!"
Uploader vi en dansevideo af vores knægt,
kommenterer de: "Han må være debil."
Og det er ligegyldigt, om han har hele familiens samlede IQ.
Jeg leder ikke efter en usleben diamant, men han er en klog knægt.
Han siger kloge ting.
Unge mennesker spørger mig: "Cem, skal vi få børn?"
Har I en tablet, klø på. Har I en iPad, gør det.
Hvis ikke, så glem det.
Helt ærligt.
Eksperter beklager sig: "De giver barnet en tablet med det samme."
Tør du lade være?
Hvad skete der med pandemien?
Kan man tage tabletten fra sit barn?
Hele hans skoleliv ville ende.
For så vidt angår eksperterne,
så hold barnet væk fra alt, der er på mode.
Da jeg var barn, sagde de: "Lad dem ikke se for meget tv."
De slukkede for tv'et kl. 19,00.
Der var kun en kanal. Min bror og jeg
legede foran det slukkede tv
for at se vores genskær og lave sjov.
Stakkels os. 70'er unger.
Den stod på stivelse, bulgur og tarhana-suppe.
Det fik vi fra kartofler. Vores generation er den ægte vare.
De siger: "Åh, den nye generation…"
"De er så kloge."
Hvis du gav mig lige så meget folsyre…
Fol, fol, fol… "Har du fået din folsyre?"
"Tag dit jern. Tag din folsyre."
Babyen får al fol…
Når han kommer ud, spørger han: "Hvad er kodeordet til iPad'en?"
Ja…
Jeg så endda et barn, der var indskrevet i skolen,
da han kom ud fra fødestuen.
Kommer ud helt våd…
"Jeg vil gå på Robert College."
Generationen før os, de stakler, troede, at der var mennesker i radioen.
Sådan nogle idioter!
Hvad har I spist? "Vi troede, at der var en mand i radioen."
Forskruet generation.
Den nye generation er så klog… Det synes deres forældre.
Vi har et ordsprog: "Man kan ikke betale forældre tilbage."
Ja, men gælden kan udregnes, din nar.
Ærlighed er vigtig.
De ældre, der opfostrede os, vores rollemodeller,
sådan var de. Min far og mor, helt ærligt…
Jeg kan give eksempler på mænd.
Mine onkler
var vigtige figurer. Vi lærte en masse. Min onkel
er en af de vigtigste alkoholikere.
Ved I, hvem min onkel er? Min onkel… Kender I AMATEM?
Afvænningsklinik. Min onkel er dimitteret to gange.
Min onkel er den store chef sidst i spillet i AMATEM.
Man skal vinde over heroin for at bekæmpe min onkel.
Han har ikke drukket i 15-16 år.
Han var en vigtig alkoholiker.
Og hans tragedie reddede vores liv.
Min kære onkel. I 60'erne, 70'erne, 80'erne, 90'erne og de tidlige 2000'er
drak han hele tiden, så hverken jeg, min bror eller mine fætre og kusiner
rørte alkoholisme.
For min onkel drak det hele.
Han drak det hele, så vi havde intet at drikke.
Hans druk var galopperende.
Utroligt.
Ingen kunne konkurrere med hans indtag.
I 1987 havde han en bilulykke.
I Yedikule. Bilen rullede fem gange.
Min onkel røg gennem forruden.
Han ligger på vejen 300 meter væk fra bilen.
Han ligger sådan her.
I en halv time.
En halv time senere sker der det her.
Han ser en bilulykke forude.
Han beslutter at hjælpe dem.
Han spørger betjenten, hvad der foregår.
Han knapper sin jakke og alting.
Betjenten siger: "Der har været en bilulykke, men chaufføren er væk."
Min onkel siger: "Næstekærligheden er ikke død," og begynder også at lede.
Virkelig.
Han var en meget vigtig mand.
Han har ikke drukket i 16 år. Jeg siger til unge mennesker,
at det ikke er noget, jeg anbefaler. Jeg drikker for eksempel ikke meget.
Jeg drikker. Men jeg drikker ansvarligt.
Af og til, fordi jeg har Instagram-fotos eller videoer, hvor jeg drikker rakı,
siger folk: "Du gudløse…"
Jeg drikker normalt.
Jeg drikker ikke andet. Vær ikke chokeret, hvis I ser mig drikke på Instagram…
"Han postede rakı på Instagram." Ja.
For normalt drikker jeg, det er derfor.
Skulle jeg i stedet
have vist stærk dip, brændte mandler, melon, is,
men ingen rakı?
"Allah følger mig alligevel ikke på Instagram."
"Han sendte en anmodning, men jeg svarede ikke."
Hvor skammeligt. Hvis jeg drikker, drikker jeg.
Brænder jeg i helvede, så lad det være sådan.
Men naturligvis er det ikke noget, jeg anbefaler.
Det er det her, jeg taler om.
Mit show handler om at eliminere de ting, der dræner vores liv for lykke.
Seriøst.
Vi har svært ved at more os.
Det er det samme over hele verden,
men vi har særligt svært ved at more os.
Der er noget, der hedder genetisk fattigdom.
Som "fattigdom på lykke."
Jeg hører også med i den gruppe,
men kan vi fjerne dem fra vores liv…
Det er for eksempel det "plus", jeg taler om på plakaten.
Pas på manden, der siger det her, mens han griner:
"Vi har det så sjovt. Gid vi havde set det før."
Hør lige.
"Åh, så sjovt. Virkelig."
"Er det ikke?"
"Jeg må optage det, så jeg kan grine igen."
Det er nøgleindikatorerne.
Man skulle tro, at folk havde lært det under pandemien.
"Jeg har lært at leve i nuet."
Skråt op! Vi ved intet om nuet.
"Nuet" var vigtigt i 70'erne eller 60'erne.
Nu eksisterer nuet ikke.
Det ses på vores billeder.
Se min generations fødselsdagsbilleder.
En enkel ramme. Kage og venner.
Vores ferie. En enkel ramme.
Efesos' ruiner og os.
Dengang levede vi i nuet.
I dag til et barns fødselsdag, til en særlig lejlighed…
Manner, der er en knap, der hedder "burst" på kameraet.
Netop som de skal til at skære kagen…
To hundrede og otteoghalvfjerds billeder af det.
Hvilket et er "nuet"?
Ingen af dem.
Hvor lang tid tager det at komme til øerne herfra?
Prinsernes øhav. Heybeli, Büyükada…
En time? Når man svømmer?
Bor du på den anatolske side? Så tager det ikke mere end 30-45 minutter.
Er der øboere her?
Hvor skønt det må være. Man går herfra og får frisk luft.
Jeg er født og opvokset i Istanbul.
Vi tager til øerne for at få frisk luft.
Man tager dertil: "Dejligt.
Jeg kan lugte lindetræ." Og så er der det her.
Er det ni kulstof, seks brint eller seks kulstof, ni brint?
Er I med? Hestelort.
Lugten er så underlig. Den kommer fra de hestetrukne vogne.
Man får lyst til at købe et hus på øen.
Fordi man bliver ført tilbage til nomadetiden.
Ja, og man siger: "Jeg må købe et hus her."
Men når lugten forsvinder, siger man: "Hvad fanden skal jeg lave i Burgaz?"
Nu har de udskiftet vognene.
Hestene blev behandlet grusomt. Stakkels kræ. Det var jeg vred over.
Der er hestetrukne vogne over hele verden.
Jeg har også set hestevogne i Schweiz, men I skulle have set hesten.
Man skulle tro, at kusken arbejdede for hesten.
Hesten sagde: "Har vi taget os af din sygeforsikring?
Spis nu, så fortsætter vi."
I New York, i Central Park og så videre.
Ingen her.
Jeg tog for nyligt til øerne.
For tre-fire år siden.
I bør tage til dem for at få frisk luft. Smukt.
Der vil være en genetisk fattig i gruppen, jeg mener ulykkelig…
De begynder at mumle
og manipulere, men først med positive kommentarer.
Som: "Jeg er glad for, at vi kom."
Vær opmærksom på den bemærkning. Sådan begynder det.
"Jeg er glad for, at vi kom. Øen er som paradis.
Gid vi var kommet før."
"Nuran, vi er her nu. Lad os nyde det."
"Nej, vi kommer aldrig. Vi går glip af noget i Istanbul."
"Nuran, vi er her."
"Nej, vi er sgu uhelbredelige.
Se, øen er så tæt på. Men vi kommer aldrig."
De to-tre timer med munterhed…
Brokkeri hele tiden…
"Nej, vi går virkelig glip af noget…"
For eksempel en rar gåtur på stranden… "Vi går aldrig ture. Helt ærligt."
"Vi går nu!"
"Nej. Vi går aldrig ture."
Uanset hvor ofte tager man stadig til øen.
Det gør det muntert.
"Vi må tage dertil. Vi må gøre det…"
Som søndagsbarbecuen. Sådan er det altid.
"Vi gør det aldrig. Vi gør det virkelig aldrig, mand."
"Men vi gør det nu, Sadettin. Vi spiser nu."
"Nej, du. Helt ærligt."
"Se. Så godt."
"For fanden da."
"Vi gør det aldrig!"
Vi udsætter altid.
Vi beklager os over fortiden.
Jeg har et sommerhus i Bodrum.
Et ydmygt sted. Kom på besøg en dag.
Men i Bodrum. Jeg har ikke et stenhus i Alaçatı.
Så rig er jeg ikke.
Og så dum er jeg heller ikke.
De sælger altid stenhuse i Çeşme.
De praler og siger, deres hus var en kirke i gamle dage.
"Vi har købt et stenhus i Alaçatı. Det er en gammel kirke."
Hvad så?
Som om de får besøg fra Vatikanet.
"Åh, vi har købt et hus, og der er et lille kapel indvendigt.
Seriøst."
"Og vi bor i et lukket samfund. Det var en kirke.
Vi glemte at betale de månedlige udgifter, så de korsfæstede min mand."
Jeg mener…
Lad mig være i fred!
Jeg har et sommerhus i Bodrum.
Jeg er i min pool. Jeg er i vandet med en ven, så dybt.
Vi har champagneglas i hænderne. To mænd ved siden af hinanden.
Ved I, hvad han siger?
Han siger: "Du, hvis vi fik muligheden…"
Skal vi stikke dem op i røven, hvis vi får muligheden?
Hvornår lærer vi at leve i nuet?
Med alt det negative og positive, selv fra den mindste detalje
til den mest betydningsfulde, vil der altid være en sikkerhedsventil,
man kan altid slå bremserne i.
En fornemmelse af, at tingene skulle være sket før eller skal ske hele tiden.
Noget værre vrøvl.
At leve i nuet, fis. Vi må af med den holdning.
Og når du snager i det, får du altid problemer.
Min søn havde det her i skolen… Hvad kalder man det?
Et stykke.
De lærte et par ting. Han gik i første klasse.
De lærte lidt engelsk.
Forældrene skulle se det.
Så vi tog afsted.
Men hans mor og jeg gik hver for sig.
Og da forstod jeg, at vi var de eneste fraskilte forældre i verden.
Siden sumererne, de første, der blev skilt…
For de andre forældre sagde sådan her:
"De er skilt."
"Skilt."
Hvad så?
De har ondt af barnet… "Stakkels barn. Skilt."
Hvad er I oprevne over? Ungen har to iPads.
Hav ondt af jer selv.
Man kan kun have ondt af prins Kemal.
Alle de lyshårede, der viser deres rødder,
forældre, der læser mere end deres børn. De var der alle.
De der kvinder, der hidser sig op.
"Vi talte æbler i dag."
Dame, du er færdiguddannet, fis af. Det er børnenes tur.
Nå, men vi gik til forestillingen.
Jeg rørte ikke engang telefonen for at filme.
For stykket var sådan her.
De stod i række. Staklerne skulle huske et par replikker. Billeder i hænderne.
En havde et billede af sushi. "Jeg er Sushi."
"Jeg hedder Sushi, jeg kommer fra Tokyo," for eksempel.
Eller Japan, noget i den stil.
Jeg kommer fra Italien, jeg hedder Spaghetti," siger de.
De havde alle fået et madnavn og et billede.
De siger bare: "Jeg kommer fra…" Det går det ud på.
Jeg så en familie, der kom med et stativ. Et stativ og et kamera.
Mor var der, far var der, de havde endog bedste med.
Bedste havde noget af en permanent…
Hun lignede en Tesla-transformator.
Hun så ud, som om hun havde fået permanent som alle damerne
i det republikanske partis kvindeafdeling i Istanbul.
Sådan her.
Hvis man tilfældigt tog et kreditkort ud,
ville hendes hårs elektricitet trække det til sig sådan her.
Nå, men min søn gik på scenen.
"Jeg kommer fra Amerika…" Han havde fået hamburgeren.
"Jeg kommer fra Amerika, jeg hedder Hamburger…" et cetera.
Så råbte han: "Hej, far!"
Tesla-transformatoren vendte sig:
"Cem, han er præcis som dig."
Præcis som mig?
Jeg har 15 film bag mig.
Jeg har været på turné i hele Anatolien, Europa, Amerika…
Været på scenen 5,000 gange.
"Jeg kommer fra Amerika. Jeg hedder Hamburger."
Er det det samme?
"Tesla, du har mindre spild,
men du taler for meget."
Ved gud om deres unge ikke gik på scenen og sagde:
"Jeg kommer fra Italien, jeg hedder Sgabetti." Kludrede i det.
Det er på bånd.
Er det ikke utroligt?
Man vil leve i nuet…
Til et af deres gigs
fortæller min bror en joke om min onkel.
En Karl Smart blandt publikum siger:
"Cem har fortalt historien om din onkels alkoholisme."
Og min bror siger: "Han er også min onkel."
For fanden…
Hvorfor overhovedet prøve, når man er over 50?
"Også min onkel."
Glem din onkel.
At tale om dig selv er langt sjovere.
Jeg blegner i sammenligning, men ikke alle har den personlighed.
Jeg taler om min dumhed, han gør ikke.
Men jeg kan fortælle en af hans historier nu.
Min brors børn er voksne nu.
For 15 år siden ville han filme sin yngste datters skolestykke.
Okay? Åh gud!
Jeg mener…
Ungen lavede alt muligt.
Sang en popsang, så en salme, folkedans…
Gjorde dit og dat…
Stykket varede halvanden time.
Og min bror optog det som forælder. Hele forestillingen.
Så kommer de hjem og ser videoen. Det er et andet barn.
Min bror filmede det forkerte barn.
Pigen siger: "Far, det er ikke mig!"
Han svarer: "Hun var god, hvad skal jeg gøre?
Sådan er han.
Skør, han er virkelig skør.
Virkelig skør.
Da jeg var barn, kunne man leve i nuet.
Jeg er et 70'er barn.
Men dengang var jeg… Folk siger det altid nostalgisk.
Siden sumererne… "Vores generation var skør!"
"Vi var skøre på gymnasiet."
Det er jeg sikker på.
Hver generation har sit særpræg, men der er altid tidens ånd.
Jeg var for eksempel kendt som en drillepind, en blærerøv,
men jeg var et meget romantisk barn. Jeg var aldrig næsvis over for de voksne.
Jeg var aldrig en Karl Smart.
"Alala mamama, fuck din bedste…"
"Min bedste koger melasse…"
Slet ikke sådan noget.
Jeg havde ikke de evner som barn.
Jeg var bare lidt af en skørtejæger.
Og det holdt op i sidste uge.
Jeg trapper ned.
Da jeg var fem, friede jeg til den 20-årige nabopige.
Hvorfor frier du? Du er kun fem.
For at sidde på hendes skød og lege med hendes bryster.
Hvorfor tage sig selv så alvorligt?
Det er 70'er-ånden. Jeg var institutionel.
Jeg bliver gift eller forlovet. I tyrkisk filmstil.
Jeg havde et jakkesæt fra min omskæringsceremoni.
Det blev til en brudgoms jakkesæt.
For det var et mørkeblåt jakkesæt i fløjel med en flæseskjorte.
Sko som min fars.
Af med mashallah-båndet
og prinsehatten med fjer. Som Erol Evgin. Sådan.
Jeg fik en ring af min mor. Jeg ringede på.
Jeg sagde: "Jeg er kommet for at blive forlovet." Men grunden er…
Prøv at huske de dage.
Jeg taler til kvinder på min alder. Jeg ved ikke, om de stadig gør det.
De kalder de yngre drenge "min forlovede, min kæreste, min elsker."
Piger, gør ikke det.
Det glemmes ikke.
Det er en 44 år gammel historie. Er det ikke utroligt?
Jeg tog det alvorligt. Jeg manglede bare Turkish delight.
Jeg havde ringen, en butterfly…
Og hendes forældre sagde: "Velkommen, sønnike."
Jeg gik ind og satte mig på sofaen. Mine fødder kunne ikke nå gulvet.
De gav mig kiks og te.
Jeg dyppede mine kiks i teen.
"Elsker du min datter?"
"Ja."
Du gode gud!
Et øjeblik tænkte jeg: "Er det okay at flytte ud før skole?"
Jeg blev bange for, at jeg var ved at blive gift.
Så jeg fandt på en undskyldning. Jeg glemmer det aldrig.
Tv'et var tændt.
Og min yndlingstegnefilm begyndte, Sinbad.
Jeg sagde: "Sinbad begynder, jeg må gå," og stak af.
Det var første gang, jeg stak af fra et bryllup.
Tænk over det. Mit barn kunne have været 44 år nu.
Sikken selvtillid.
Så det er svært at være skørtejæger som barn.
Vores underboere var et nygift par.
Manden arbejdede hele dagen, så den nygifte brud var alene hjemme.
Deres lejlighed var kendt som "den nygifte bruds sted" i kvarteret.
Pigen stirrede ud ad vinduet. Dengang boede vi i Samatya.
Hun så ud ad vinduet.
Jeg var fem og undrede mig: "Har hun brug for noget?"
Hun keder sig hjemme hele dagen. Hendes mand er der ikke.
Jeg tænkte dengang, at jeg var en lille mand.
Jeg tegnede overskæg med en tusch.
Jeg siger det, som om det er normalt, tilgiv mig.
Uckers, brætspil… Jeg havde spil fra Tyskland.
Jeg stak dem under armen, bankede på hos hende og sagde:
"Hvis du keder dig, kan vi spille Uckers sammen."
"Med glæde," sagde hun.
Jeg kom hver dag.
Jeg tænkte: "Din mand fortjener dig ikke.
Men det gør jeg."
Vi lagde spillene på gulvet.
De der brætspil, hvor man slår terninger, du er grøn, hun er rød.
Man har et hold, man rykker frem.
Vi kigger hinanden i øjnene… Hun er 21-22. Jeg er fem. Sådan her.
"Du er enten min, eller du er død."
Vi spiller, kigger hinanden i øjnene.
"Seks, din tur." "Fire."
På et tidspunkt i absolut tavshed skete der det her.
"Nu er det din tur. Spil."
"To."
Hun fes!
De fleste tror, at fordi jeg var et barn, fes jeg. Nej.
Hun fes. Jeg var sønderknust.
Det var et klart tegn på, at hun ikke tog mig alvorligt.
Okay, jeg var et barn, men behøvede hun at fise?
Jeg bad dig ikke om at blive skilt og gifte dig med mig.
Men vi spillede Uckers. Det er seriøst.
Jeg havde slået en sekser. Jeg var ved at vinde.
Er I med?
"Din tur," sagde hun. Jeg sagde: "Jeg kommer aldrig igen."
Måske på grund af det trauma er jeg stadig single.
Så underligt. Havde hun nyst, ville jeg have sagt: "Prosit!"
Havde hun gabt, ville jeg have sagt: "Lad os gå i seng."
En af tre kropslige funktioner
ændrede situationen.
At fise er en underlig ting.
Det ved I ikke, for I fiser ikke.
Det gør kun folk som os.
Sikke en underlig ting.
I min ungdom sagde folk: "I Tyskland er det tilladt at fise offentligt."
Som om det er en stor, underlig social konstatering.
"Det er tilladt at fise i Tyskland."
Og? "Det er derfor, de har en højt udviklet automobilindustri."
Alligevel er det ikke velkomment at fise offentligt.
I mange samfund anses det at fise som underligt.
Men har I tænkt over hvorfor?
Hvorfor er det pinligt eller sjovt?
Når en komiker taler om at fise, siger folk straks:
"Den, der griner ad pruttejokes, har en prut af en hjerne."
Er det en videnskabelig konstatering?
Det er som: "Verden ledes af fire familier."
"Hvor skal du hen?" "Til kaffebaren."
Ændrer virkeligheden sig, når man siger: "Den, der griner ad pruttejokes,
har en prut af en hjerne"?
Hvorfor er det pinligt at fise?
Hvorfor?
Lad mig forklare det videnskabeligt. I urtiden
gemte kvinder og børn sig i huler, fordi de var sårbare.
Og mænd gik på jagt i grupper.
Et dyr bliver fanget for første gang. Endelig får de mad.
"Mine herrer!"
De vil ikke have prutteren med igen.
Det er videnskabelige fakta.
Jeg kan også hente min klarinet, tale ægæisk og sige:
"Hvad fanden er det?"
Bare fordi en fis ødelagde den første jagt, er det pinligt nu.
Slå det op. Man spænder buen…
En, to, tre gange… Så undgik de prutterne.
Med tiden blev det så
videnskabeligt.
Tro på det,
eller lav grin med det.
Syv en halv måned… Og du vil gennemføre?
Hans ønske er ikke gået i opfyldelse.
Jeg håber, det bliver en god fødsel.
Jeg håber, den er bedre end den første.
Et kompliceret arbejde.
Men jeg er sikker på, at de ting, jeg siger, har oplyst nogle mennesker.
Jeg ønsker ikke andet. Oplysning.
Engang gik jeg hjem fra filmsettet.
Jeg begyndte at få adskillige e-mails fra Apple.
"Tak. Vi er glade for dit samarbejde."
De afkræver konstant 49,90 lira fra mig.
Jeg blev irriteret. "Tak, Bunny fik en hat for 149,90."
Bunnys jakke. Bunnys briller…
Min søn derhjemme… Der var en figur i hans spil.
Han downloadede konstant diamanter.
Og min tegnebog blev lettere og lettere.
En hat til 49,90, briller til 149,90…
Jeg havde ikke engang købt en vinterfrakke. Bunny fik det hele.
I baggrunden røvrendte Bunny os.
Jeg blev godt træt af det.
Som jeg sagde, var vores generation mere uskyldig.
Når vi fik en lira,
købte vi chokolade for den ene halvdel og is for den anden.
"Jeg bør lægge halvdelen til side." "Jeg gjorde det. Det blev til fem lira."
Vi følte det. Det var en fysisk ting.
Nu er det virtuelt, tap, tap…
Et barn er som at downloade en gratis app. Det er gratis at lave et barn.
Men der er apptilkøb. Købene sker efterfølgende.
Men det er gratis at downloade.
Spørg de to.
På 20 minutter mistede jeg 6,000 lira. Jeg var virkelig sur.
Jeg mener… Jeg plukker ikke penge fra træer.
Jeg har ikke et hav af penge. Det regner ikke med dem. Det er latterligt.
Mit barn skal ikke være ufornuftig.
Jeg ville straffe ham, når jeg kom hjem, men Bunny blev ved at røvrende mig.
Så…
Jeg kom hjem.
Den skyldige er foran mig, tapper stadig.
Jeg går vredt ind og tager iPad'en fra ham.
Jeg sagde: "Tag dig sammen, jeg er ikke Acun!"
Det bør han vide.
Acun er ruineret nu, men alligevel.
Han går med klipklappere nu. Har I ikke lagt mærke til det?
Det er hans stil. "Jeg var i den dominikanske republik."
Du har ingen penge, lyv ikke.
Men Acun er en fin fyr. Han er udødelig, det er sandt.
Jeg sværger. Ham sker der ikke noget slemt.
Han er god til at overtale. Og jeg er en såkaldt klog mand.
Jeg har ikke et djævelsk sind. Rent sind.
Han overtaler en mand som mig. Han er god til det. Han shanghajede mig.
Jeg indsamler donationer for Ali Koç live på tv.
Og jeg har ikke en rød reje.
Vi sagde: "Bare rolig, Ali."
Han er en kæmpe manipulator.
Men han løb tør for penge.
En mand har tre ønsker. Har I nogensinde været skilt?
Godt.
Tre ønsker. Acun har vist fået alle sine til at gå i opfyldelse.
Det stemmer. Det kalder jeg en skilsmisse.
Intet kan ødelægge ham.
Gud forbyde det, og må vi alle leve et langt liv,
men hvis jeg døde nu, ville jeg blive udspurgt
om alle de fotos af rakı på Instagram. Jeg indrømmer alt.
Du grinede ad det… "Men, ved gud, du ved det."
Jeg siger: "Jeg gjorde det, fordi du sagde det."
For han skabte os. Jeg er ikke et biprodukt.
Men Acun kan helt sikkert overbevise ham.
"Gud, del os i to grupper…
Syndere og frivillige. Hvad siger du?"
Hør her.
Sender han ikke en sms-afstemning nu, ændrer jeg mit navn.
"Skriv 'Sübhaneke,' og tilføj et mellemrum
for dem, du har mistet."
Jeg siger det bare. Han er urørlig.
Han får dig endda til at se videosammendrag i weekenderne.
"Sjæle, der faldt ned ad trappen til himlen, forlader øen."
Ville han ikke? Jo.
Men han har ingen penge nu. Det har Nusret.
Nusret… Er der Nusr-Et i Japan?
På civiliserede steder. I arabiske lande og i Amerika.
Ikke i Europa. Niks.
Et sted, hvor man elsker oksekød så meget,
åbner nok ikke i Stockholm.
Må Gud tilgive dem.
Hvad er der med ham og køer?
Det er showbiz. Alle er gået fra forstanden.
Slut med små spisesteder, efter man har set det her…
Og så er der ham, der skærer sig selv…
Ingen er normal længere.
Jeg kan ikke finde et normalt sted at spise kikærter og pilaf i mit kvarter.
Spørger man, kommer de ind med en brandslukker.
De skriver ens navn på pita.
Med sorte sesamfrø.
De skriver "CMYLMZ Fundamentals" og holder det op sådan her.
Hvad pokker er det?
Man vil have muslinger.
"Stå på den anden side af gaden, vores kok kaster det i munden på dig."
Hvorfor skal man joke med maden?
Og der er ham her med overskæg. "Hvad skal vi spise i dag?" Pis!
Hvad?
Fordøjet pilaf.
Hvor latterligt.
Var det ikke sådan i gamle dage? Jeg lyder som en nostalgisk olding.
Vi havde et ordsprog: "Man skal ikke lege med maden."
Intet religiøst, en folkelig ting, men alligevel.
Træd ikke på en krumme. Tag brødet op sådan her.
Anbring brødet højt oppe.
Slå koen… Hvorfor stikke fingeren i et dødt lams røv?
Dypper det til sidst i guld. Han kommer til at lide i efterlivet.
Han får det svært.
Ham Nusret. Og han udtrykker sig godt.
"Cappuccino."
De har det i Amerika. Jeg tog ikke dertil.
Der var et i Miami.
Jeg havde et gig i Miami. Jeg kan ikke tage overalt som Nevşehir.
Jeg skulle på scenen i Miami.
Jeg tjekkede publikum fra bag et tæppe.
Hvem var der? Hvad? Jeg er nysgerrig.
Ikke: "Har alle sat sig? Så kommer jeg."
Sådan er jeg ikke.
En gruppe stod samlet om en på første række.
De tog selfier og billeder sammen.
Jeg har mange historier om at tage billeder,
så jeg tænkte, de var ude på narrestreger.
Folk laver ofte den her joke:
"Du bliver vred, men må vi få et billede?"
I årevis… Hvorfor skulle jeg blive vred?
På grund af de gamle standups hører jeg det konstant.
"Du bliver vred, men…"
Det betyder faktisk: "Du bliver vred, men det rager os."
Det betyder det.
Jeg bliver ikke vred over et billede.
Jeg bliver vred, hvis de ikke kan tage billedet.
Det kan ikke tages. Utroligt. I vil ikke tro, hvad jeg ser.
Og de spørger mig… De tager billedet, og så:
"Må İsmail være med?"
Det ved jeg ikke.
Skal jeg vide det? Man ser på İsmail på afstand.
Han siger: "Nej, nej."
İsmail spiller kostbar.
Man siger: "Kom, İsmail."
"Jeg vil ikke." Og man prøver at overbevise İsmail.
Jeg fik taget et for nylig. Røv mod røv. Hun skubbede mig, han hende…
"Lad os få alle fem." "Lad os presse Burcu ind, Hasan…"
Jeg kom ikke med på billedet.
Jeg sagde ikke noget.
Og piger har underlige filtre. De tager et billede med en.
Og de har deres egne filtre. De ender med at ligne dukker.
De tager det. Og jeg bliver Murat Boz.
Det er ikke mig.
Jeg overdriver ikke.
Jeg har sagt det. De tog et i en sauna. Men der har været værre.
Jeg var med til et arrangement under Adana Film Festival.
Vi fik kebab på en restaurant. Jeg gik på toilettet.
Jeg tissede i tissekummen på restaurantens toilet.
Der kom en mand ind: "Du kan ikke stikke af nu," sagde han.
Hvorfor skulle jeg det?
Og han siger: "Du tager det."
Jeg sagde: "Okay, du holder, så tager jeg det."
Hvad kan jeg sige?
Nå, men alle tog billeder med en mand på første række.
Jeg tænkte på, om det var en joke. Nej. Så tænkte jeg over, hvem det var.
Klokken ringede, folk satte sig.
Så så jeg ham, et velkendt ansigt.
Rahmi Koç.
Fra min omgangskreds.
Rahmi Koç er en af vores lands vigtigste forretningsmænd.
"Wow," sagde jeg. "Hvad laver du her?
Hvad har bragt dig til Miami?"
Og han sagde spøgende: "Kæreste Cem, vi er kommet for at se dig."
Jeg sagde: "Rahmi, drop skuespillet."
Du kunne ikke få en billet til Maslak, "M for Miami, okay."
"Helt seriøst, hvad laver du i Miami?"
Han sad på første række til mit show.
Han sagde: "Cem, vi har købt en marina her."
Han har købt en marina.
Jeg kan forstå, man køber en yacht.
Hvorfor købe en marina?
Hvad er det for indkøb? Man tager til Miami og siger:
"Har jeg en marina?" Pis!
Spørger hans venner. "Har du en marina?" "Nej."
"Seriøst? Jeg har en helt selv."
Så de køber en til ham.
Købt en marina.
Vi forstår ikke tallene eller livene, som de store forretningsfolk taler om.
Jeg kan som sagt kun forstå, at man køber en yacht.
Wow, han købte en marina, mand. Sådan taler de.
"Hvad koster investeringen?" Tre-fem milliarder dollar."
Er det tre eller fem?
Hvordan kan man sige tre eller fem milliarder?
"Tredive til fyrre milliarder dollar." Der er ti milliarder imellem.
Skråt op.
Vi fatter ikke engang, hvor mange penge det er.
Vi spiller et spil, men vi kunne ikke spille det der.
Spillet handler om penge. Hvad ville du gøre,
hvis du vågnede op en dag og havde 100 millioner dollar?
Det kan vi ikke spille, når Rahmi Koç er der.
Hvad vil han sige?
"Hvad ville du gøre, hvis du havde 100 millioner?"
Han ville sige: "Jeg ville tudbrøle."
Tænk over det. Du er Rahmi Koç.
Du vågner op en dag og har kun 100 millioner dollar.
Du ville miste forstanden. "Ali!"
"Find Acun."
"Alle pengene er gået til Fenerbahçe.
Cem må komme og hjælpe mig."
En særlig aften for Rahmi Koç.
Der er en social test, der viser, at vi ikke kender penges værdi.
"Hvad ville du gøre, hvis du havde 100 millioner en morgen?"
Jeg har spurgt om det på scenen i et år eller to nu.
Som I kan se, er her kun fyldt halvt op på grund af pandemien.
Tænk, hvis her var fyldt, og jeg spurgte om det hver dag?
Jeg har endnu en idé til et lægemiddel eller en genial idé til gode.
Hundrede millioner dollar.
For folk ved ikke, hvor meget penge er værd.
Hvor meget er 100 millioner værd?
Hvor meget er det nu? 850 millioner lira, ikke?
Eller 860, noget i den stil. Sig, hvor meget det er til sidst i showet.
Hundrede millioner dollar.
Når andre har penge, har vi alle idéer.
For eksempel:
"Se den narrøv. Han er rig, men aner ikke, hvordan han skal bruge dem."
De fandt på nogle virkelig dumme svar. Nu skal I høre.
"Du vågner op med 100 millioner. Hvad vil du gøre?" Og han sagde:
"Om morgenen?"
Nej, ved middagstid.
En sagde, at han ville tælle dem.
Hvad taler du om?
I går sagde en pige: "Jeg ville investere dem."
At bruge penge er en kunst. Det er en anden historie.
Hvad var præmien til sidste nytårslotteri? Var det 100 millioner lira?
Jeg spørger dem: "Hvad vil I købe?"
Svaret er parat: "Først et palæ ved Bosporus."
Okay…
"Et tv med storskærm."
"Og præcisionsvægt." "Hvorfor?"
For at veje deres klunker.
Ville du bruge dem sådan?
De vil først have et palæ. Pengene er væk, du mangler allerede fem millioner.
De interviewede på gaden, da jeg var barn.
Der er en lottobod, der skulle bringe lykke.
Nimet Ablas bod.
Siden jeg var barn, har TRT udført gadeinterviews der.
"Hvad vil du gøre, hvis du vinder den store præmie?"
"Jeg ville give til de fattige." "Og du?"
"Jeg ville dele med folk i nød."
"Du?" "Jeg er enig med min ven. Jeg deler også med dem."
"Du?" "Jeg giver dem til de fattige."
Fire engle.
Hvem fanden er I?
Hvor er I godhjertede.
Hvad gør I i lottokøen?
Ved I, hvad det er? Rigtig trist.
At forsøge at bedrage Gud.
"Kære Gud!"
Han mener: "Giv mig dem, jeg deler dem ud."
Hvor absurd.
Den store kraft, der skabte hele universet,
kan ikke uddele 100 millioner lira
og beslutter i stedet: "İbrahim har en idé. Vi giver ham pengene."
Jeg spurgte om det i Tyskland. Men jeg spurgte på en anden måde.
"Hvad ville du gøre, hvis du havde 100 millioner euro, makker?"
Lidt anderledes i den stil.
Han sagde: "Jeg ville rejse, makker."
"Jeg ville rejse."
Jeg kunne lide tanken, men så blev han knaldet af sin kone.
Hun spurgte: "Hvor skal du hen?"
Jeg kunne godt lide tanken om at rejse.
Helt ærligt, mine venner, så arbejder vi alle hårdt.
Vi gennemgår en ulykkelig tid.
Det sker ikke kun i vores land. Se på verden.
En meteor har ikke ramt os endnu.
Det blev postet på de sociale medier, så jeg svarede.
"En meteor nærmer sig."
Det er ikke problemet. Sæt, den ryger op i vores røvhul…
Vi er på det stade nu.
Meteor. Og? Den ramte ikke mig. Intet problem.
Vi er ved det punkt.
Men er rejser ikke en meningsfuld aktivitet?
Jeg har altid ønsket, at arrogante folk rejste.
Gid I kan tage til Galapagos og se komodovaranen.
Se, hvad Gud har skabt.
Nogle tror, at Gud kun skabte dem.
Og de behandler os andre som biprodukter.
Men hvis de ser komodovaranen, hvor pænt Gud har skabt den…
Den stikker tungen ud… En mere sofistikeret skabning end jer.
Men folk leder efter mirakler de forkerte steder.
På sociale medier
deler de videoen af en løve, der siger: "Allah."
Den siger: "Allah!"
Helt ærligt…
I bør skamme jer. Seriøst.
Er løven ikke nok mirakel i sig selv?
"Det er ikke Allah. Nej, den sagde det ikke."
Sikke en skam.
Der er løven, panteren og alle de andre skabninger.
Der er påfuglen og den slags. De encellede.
Blåhvalen, spækhuggeren og alle de andre…
"Allah."
Hvor skammeligt at lede efter et mirakel der.
Hvor skammeligt.
Det er okay. Det er helt i orden.
I kan forklare det i efterlivet
ved siden af Nusret.
"Goddag, Nusret.
Hvorfor er du her?"
"På grund af det her.
Cappuccino."
Det er så rart at rejse.
Men genetisk fattigdom er en anden historie.
Er der noget, der hedder rigdom?
Naturligvis. Der er noget, der hedder at være rig.
Men det giver også gevinst at få sved på panden.
Tingene giver diverse følelser.
De er alle forskellige.
At hvile sig efter hårdt arbejde er anderledes end at ligge ned hele tiden.
Man kan se det af og til.
En velklædt skabning, der har brugt mange penge, går omkring.
Det giver ingen mening. Det virker ikke.
Hvorfor? Fordi…
Det kommer fra sjælen.
Giv dem 100,000 euro.
"Tag dem, og brug dem i Rom."
To minutter, det tager to minutter.
Eller en time.
Salvatore Ferragamo, Gucci, Prada, et cetera.
Hvis man er genetisk fattig,
vil ens krop automatisk føre en til Roms Mecidiyeköy på to timer.
Pludselig er man i gang med at købe skosåler,
telefonopladere… Pludselig.
Sådan fungerer det.
Man begynder at tale med indvandreren, der sælger valnødder.
"Hvad så? Hvordan går det i Mogadishu?"
Sådan er det.
Hvad ville jeg gøre med så mange penge?
Jeg ville også rejse. Jeg ville tage på ferie. Jeg får aldrig chancen.
Men man ser mig på ferie. De poster billeder af mig på min yacht.
Sidste år censurerede de mine brystvorter.
Så I det? De havde anbragt et sort bånd over mine brystvorter.
Og det er de såkaldte konservative aviser.
Overskriften lyder: "Ikke som de var."
Som om jeg ammede publikum.
Eller at jeg sidst i showet gnubbede deres hoved sådan her.
Det er skammeligt.
Jeg ville rejse rundt.
Jeg ville tage på ferie. Jeg savner det sådan.
Lad jer ikke narre, når I ser mig i shorts.
De har postet det samme foto 20 gange i de sidste seks måneder.
Det ser ud til, at jeg altid er på ferie. Forkert.
Jeg var sidst på ferie i 1985.
"Cheri Cheri Lady," "Self Control" var hit. På æresord.
Det var 1984, ikke 1985.
1985. 1984, 1985, begge år. Den eneste ferie, jeg kan huske.
Min onkel i 1985…
Var man teknologisk avanceret dengang, fangede man nuet
med et videokamera.
Vores ferie… Vi rejste langs Ægæerhavet.
Han optog hele turen på video. Du milde.
Sikke en opofrelse. Hvor længe er det siden? 36-37 år?
Han var også overvægtig. Omkring 130 kilo.
Han var en interessant mand. Ikke passende til det job.
Han plejede at fortælle en historie, han splittede op i stumper.
Som et puslespil med 1,000 brikker.
Han udspyede en tilfældig detalje, som man skulle stykke sammen.
Den slags mand. Han ville sige:
"Der er den der tingest i Yenimahalle nær hippodromen."
"Den der trætingest. Hvad er det? Hvad siger du?"
Og man sagde…
"Hvad fanden er der i Yenimahalle nær hippodromen?"
Grænseløse muligheder.
"I Yeniköy er der den her tingest, restaurant. Der er den her mand, blåøjet,
stor fyr. Han har en søn." Hvad fanden?
"Ved du, hvad han sagde?" Nej!
"Og hvad jeg sagde til ham?" Onkel, vær nu sød…
Er der en historie eller ej?
Man får de her detaljer…
Hippodrom, ja.
En mand i Yeniköy.
Der er en minibus. Hvad skal jeg stille op med det?
Man får anekdoten under tilblivelsen.
Kan man forbinde punkterne, fint.
"Gæt, hvad der skete til sidst?"
Og han lader en gruble over det.
Men han efterlod det minde.
Må han hvile i Guds lys.
Hans efternavn betyder i øvrigt "lys".
I 1984 eller 1985 vejede selve kameraet 20 kilo.
Kameraet var 20 kilo. Man havde en optager rundt om halsen.
Det var 15 kilo til.
Batteriet var også 15 kilo.
Ville man filme om natten, var der en blitz, der var så stor.
Han gik rundt med 40 kilo.
Han vejede selv 130 kilo.
Så vi tog til…
Der er et sted i Ayvalık…
Hvad hedder det? Devil's Feast?
Nej, det er Ata Demirers fodspor.
Ja, Eyyvah Eyvah… Han sagde: "Fuck det!"
Du milde. Kære Ata.
Jeg kan godt lide ham. Jeg joker ikke om folk, jeg ikke kan lide.
"Du milde.
Hvad fanden skete der?"
"Hvordan skal jeg vide det?"
Jeg ville lave en film om det, hvis jeg kunne.
"Fuck…"
"Du milde…"
Klarinet…
Så Devil's Feast, man går ned, og der er Pamucak, Kuşadası et cetera.
Tager man sydpå er der Jomfru Marias hus i Efesos…
Seljuk, Efesos' ruiner… Der klatrer min kære onkel op…
Vi var tre familier.
En masse børn. Hver familie havde to eller tre.
Han filmer os frem og tilbage.
Han går op på toppen af amfiteateret for at filme med vidvinkel.
Han kommer helt svedig ned og filmer os ved gravene.
Han filmede hele turen i 45 dage.
Sådan her.
Vi kom tilbage til Istanbul. Far sagde: "Ömer, lad os se videoen."
Så vi begyndte at se den. Vores tur var som en polsk pornofilm.
Okay, vi var med i den, men…
Han var en tyk mand.
Mikrofonen var tæt på ham. Og han sagde: "Åh, åh…"
Vores tur rystede og stønnede: "Åh, åh…"
Far bad ham stoppe.
Det ser ud til, vi bliver kneppet, når vi kommer til Gönen.
Det er et minde.
Det var min sidste ferie i 1985.
Men jeg er vild med det.
Sommeren kommer, men der er ingen ferie.
De film, I ikke kan lide…
Jeg mener, de film, I ikke kan lide næste år,
filmede vi i år.
Eller dem, I ikke kan lide to år senere,
tænker vi på to år tidligere.
Jeg får ikke ferie i år.
Nej. Jeg kan intet stille op.
Jeg filmer Erşan Kuneri. Bare ærgerligt. Men…
Ingen ferie.
Ikke at jeg ikke har haft ferie. Jeg har en yacht, lille, 20 meter lang.
Det kunne jeg kun få med halalpenge.
Hvorfor griner I?
Jeg har optrådt for fuldt hus i 25 år, og jeg kan kun få en på 20 meter.
Jeg går på scenen hver dag.
Jeg kan købe en 20 meter lang yacht, kun en.
Og du griner ad det, røvhul.
I stedet for at græde griner du.
Dit valg, makker. Hashtag.
Jeg har en lille yacht. Vi besluttede at tage på ferie.
Folk beklager sig over mine film. "Han laver film med de samme folk."
Det gik endda så vidt:
"I hans film er han altid i rampelyset!"
Det er da min film.
Der er folk, der ikke vil have Arif i G.O.R.A.
Jeg spiller kun med venner i mine film.
De tror, at jeg spiller med mine venner fra mit kvarter.
Mine venner er skuespillere.
De er min omgangskreds.
Folk har en underlig opfattelse. Som om de er slagtere, sælgere, købmænd,
og jeg tilkalder dem: "Kom, publikum opdager det ikke."
Det er min omgangskreds.
De er mine folk.
De er mine venner. Russell Crowe, Şener Şen… De er mine folk.
Jeg er den eneste person i verden,
som har lavet film med både Russell Crowe og Şener Şen.
Selv ikke Russell Crowe har en film med Şener Şen.
Ja.
Jeg laver ikke kun film med mine venner. Jeg tager også på ferie med dem.
En dag var vi på ferie på yachten. Men da vi er genetisk fattige,
var det som et militært hvervningskontor på yachten. Min bror sagde:
"I musikvideoer er der piger på yachter."
Jeg sagde: "Vi er genetisk fattige. Vi er arbejderklasse, mand.
I fem dage sejler vi i Ægæerhavet, tager til Kos i Grækenland,
vi gør ikke andet." Nå, men vi satte sejl.
Ferie betyder sommerferie for mig. Det ligger i underbevidstheden.
Jeg har ikke en vinterferie-kultur.
Man har badebukser på
og gør de ting, man gør om vinteren.
Det giver en fornemmelsen af, at man er på ferie.
Vi er på yachten. Vi hopper i havet og kommer op.
Vi gentager. Så bliver vi sultne, hopper i igen.
Vi drikker og hopper i igen, så bliver vi ædru.
Jeg drømte om de ting.
Zafer havde lavet en playliste, købt cd'er.
Fazıl Say, Chopins nocturner og så videre.
Han spillede en cd med nocturnes.
Hvad betyder sommer? Lytte til Tarkan og danse sådan her, ikke?
Eller sådan her…
Jeg er elendighedens fader
Eller sange som "Cuppa."
Så begyndte Chopins nocturnes at spille,
og pludselig var vi i en prisvindende film.
Vi begyndte at stirre på horisonten.
Jeg tænkte på at slå flasken i stykker og skære Zafers hals over.
Bare for at sætte kolorit på.
Eller kvæle min bror i kahytten.
Der var en natlig stemning. Sådan var fornemmelsen.
Jeg spurgte ham: "Zafer, du har skabt en atmosfære
som i en festivalfilm, men vi har kun fem dage."
Vi må hellere tage til Kos og købe en cd med Tarkan.
Så yachten kunne live op. For sommer betyder Tarkan-musik.
Vi købte årets album. Hvad hed det?
"Kan ikke få nok af dine kys," eller "Af og til…" Hvordan lyder den?
Er det: "Skriv dit navn i mit hjerte"?
"Skriv mit navn i dit hjerte, og glem mig ej." Ja, tak.
Vi havde det sjovt. Spiste morgenmad om morgenen.
Vi er alle ens.
Vi spiste morgenmad, spiste vores kaviar.
Fortsatte med hvidvin…
Rakı om eftermiddagen, grin… Og Tarkan spillede nonstop.
Skønt det kun er af og til Må du ringe til mig
Tarkans tekster og dansetrin passer ikke rigtig sammen.
Har I lagt mærke til det?
For eksempel siger han: "Jeg er elendighedens fader…"
Hvad er det for en slags elendighed?
Faldt dine pailletter af?
Send…
Jeg er elendighedens fader
Ville I fortælle Tarkan om jeres problemer på den måde?
"Tarkan." "Hvad så?"
"Ungerne sulter."
Send dem
Han er faktisk en følsom mand. Det er bare gas.
Så…
Alle de der Tarkan-sange, 15, 12 eller 14 sange
blev ved med at spille. Eftermiddagens rakı var drukket op.
Vi drak også rakı om aftenen. Så gik vi over til whisky.
Det eneste, vi ikke drak, var vores eget pis.
Vi dansede med håndklæder sådan her.
Vi var langt fra kysten.
Send, send min skæbne…
Dansede røven i laser.
Vi kastede anker i en bugt.
Vi dansede stadig ved solnedgang.
En yacht med et skandinavisk flag, måske finsk, jeg er ikke sikker,
nærmede sig.
De kastede anker. En mand ordnede tov…
Og vi dansede. Manden sagde: "Hej."
Min bror sagde: "De er bøsser."
Manner…
Sikke noget at sige.
I de sidste ni timer var vi…
Fem mænd på en yacht.
Vi dansede. Vaskede tøj,
drejede hoveder rundt, alle de trin.
To skandinaver sagde: "Hej."
Min bror siger: "Pas på."
Hvorfor er vi sådan?
Homofobi…
Ved I, hvad det betyder? Homofobi vil sige:
"Gud, jeg håber ikke, at jeg begynder at kunne lide mænd."
Det er homofobi.
Jeg spurgte ham: "Hvordan kan du sige det? Det er latterligt."
To mænd sagde hej. Hvad er det for en tanke?
Han sagde: "Drop det.
Jeg ved, hvad det er."
Jeg spurgte: "Hvordan kan du sige det?"
Han sagde: "Hvad laver to mænd alene på en yacht?"
Vi var fem mænd.
Baseret på det er vi brancheforeningen.
Vi styrer i bugten.
"Tag dine leggings på. De sidder ikke stramt nok.
Man kan ikke se dine kugler."
Homofobi…
Seriøst…
Der er så mange følsomme emner,
men fordi jeg fortæller den historie, så mener nogle mennesker,
bare fordi jeg fortæller en homofobisk historie,
at jeg fortæller en homofobisk historie.
Men homofobi eksisterer.
Hvorfor skulle jeg være homofob?
Jeg er ikke homofob, men jeg føler, at jeg skal bevise det.
Det er latterligt. Han vil se mig hoppe på sit skød.
Jeg er ikke interesseret i mænd.
Det betyder ikke, at jeg er homofob. Jeg kan ikke seksuelt lide mænd.
Jeg bør ikke sige: "Jeg kan ikke lide mænd, der kan lide mænd."
Det er forvirrende. Lad mig vise det ved at kysse…
Det problem vedrører ikke mig, men visse ting er et rod.
Engang tog jeg hen til en massageklinik i Antalya.
Jeg tog ikke derhen for at skrive mit navn i dit hjerte.
Jeg tog derhen for at lave en aftale.
En ansat, en mand…
Jeg har svært ved at forklare det.
Sproget har ændret sig.
Kender man ikke jargonen, er man dømt til fiasko.
Man kan ikke redde det ved at erstatte "videnskabsmand " med "videnskabsperson."
Sådan begyndte det. "Lad os ikke sige 'videnskabsmand,'
men bruge det kønsløse 'videnskabsperson.'"
"Skal vi?" "Det skal vi." "Nu er man på røven…"
Seksuel præference for eksempel.
Sig "seksuel præference," og de retter dig øjeblikkeligt.
"Det er ikke præference, men orientering! Fuck dig, røvhul."
Ro på, makker. Hvorfor er du vred?
Jargonen er måske ikke kendt af alle.
Hvorfor tro, at det bliver brugt negativt?
"Sig ikke seksuel præference, men orientering.
Ellers smadrer jeg dig."
Okay, bliv ikke vred, makker.
Alle hæver et banner.
Alle grupper, der har lidt, går efter de uskyldige.
Jeg skulle lave en aftale. Manden sagde:
"Jeg masserer dig."
Jeg sagde: "Tak, men jeg foretrækker en dame."
"Hvad mener du? Det er upassende.
Hvis du…" Han anklagede mig for at være uciviliseret.
"Hvis du opfører dig sådan, vil andre opføre sig værre." Han blev sur.
Han løftede sit banner. "L, G, B, T, S, C…"
Jeg stivnede. Jeg sagde: "Må jeg få et bogstav?"
Det handlede helt enkelt om en service.
Jeg vil ikke masseres af en mand. Behøver jeg det?
Jeg har prøvet.
Man ender med at lytte til deres soldaterhistorier.
"Engang var vi i Hatay…"
Fis af!
Jeg er i Çırağan. Hvor ligger Hatay?
"Den øverstbefalende udsatte os for så stort pres …"
Fis af!
Eller den her fyr, der aggressivt sagde: "Jeg vil massere dig."
Jeg sagde, at jeg ikke ville have det.
"Jeg fatter ikke, at du sagde det.
Kan en mand ikke massere en anden mand?"
Jeg sagde: "Det kan han, men du er for passioneret."
Er det kun min skyld? Manden angriber: "Han er min!"
Så hvis man bliver vred her, bliver man stemplet homofob.
Det er forkert. Vær ikke unfair.
Elton John må godt ride på mit hoved.
Og han ville kunne lide det,
men spiller han klaver foran mit hus hele tiden,
så ændrer tingene sig. Tænk over det, man ville gå hjemmefra.
Han spiller "Candle in the Wind" hele tiden.
"Hvornår kommer Cem tilbage?" Han er der konstant, selv når det regner.
En gang… To gange… Så siger man: "Elton, skrid."
Så hvis man siger det, er man så homofob?
Det er et absurd problem. Nå, men vi lukker kapitlet.
Jeg kan ikke lide mandekroppen.
Det betyder ikke, at jeg ikke kan lide min egen krop.
Min krop er okay. Der er bare lidt vandvægt, ikke andet.
Vi bor ikke i en skøn by.
Man kan ikke løbe eller gå en tur i kvarteret
for at få blodet til at pumpe. Den anatolske side er bedre, ikke?
Kadıköy-området.
Det ved folk, der bor der. De har en cykelsti.
På den her side er der visse steder intet fortov.
Hvordan kan et fortov ende i en by, i en hovedstad?
Man går og så… "Fuck."
Fortovet er væk.
Man kan ikke gå fra et kvarter til et andet.
Er det en hovedstad?
Jeg ville ud at jogge i mit kvarter med hovedtelefoner på.
Jeg har boet det samme sted i over 30 år. Siden jeg gik i gymnasiet.
Jeg blev revet i armen.
Jeg blev forbløffet. Og jeg havde hovedtelefoner på.
Jeg sagde: "Hvad fanden sker der?"
Han sagde: "Jeg vil bare have et billede."
Bliv ikke bange.
Så forstod jeg. Det må være det samme i alle civiliserede byer.
Keanu Reeves løber for eksempel i Central Park.
Man spænder ben for ham
og siger: "Fuck dig."
Matrix falder, og man tager et billede.
Eller en ældre skuespiller som Al Pacino. "Dit røvhul…"
Når man slår dem ned, forholder de sig i ro.
Er det ikke dumt?
Træningscentret er et andet problem.
Men man er nødt til at bevæge sig lidt.
Det er ikke godt at være tyk. Lad os være ærlige.
Man tilmelder sig. Kender I den fornemmelse?
Man betaler første rate.
Der taber man straks lidt vægt.
Man betaler og siger: "Der tabte jeg mig allerede lidt."
Sådan da. Men træningscentret er også en svær ting.
At være i omklædningsrummet… Træne…
Og alle siger: "Kom til hans træningscenter, I vil føle jer hjemme."
Jeg prøvede noget. Hvad hedder det? Løbebånd.
Jeg stillede mig op for at svede lidt.
Jeg siger det ikke for at prale.
Som alle andre. I 20 minutter.
I stedet for at bruge dem med dit barn eller arbejde, er man der
bare for at træne.
En original kommer hen: "Hej."
"Hvad er der med din mund?"
"Jeg er bare et fjols."
Han spurgte: "Kommer du her?"
Kommer du her?
Ville I stille det spørgsmål til en, som er på løbebåndet ved siden af?
"Kommer du her?"
Ja, røvhul. Jeg kommer her sådan her.
"Du vil føle dig hjemme her," sagde han.
"Nu skal du høre,
før min mund bliver normal igen."
"Beyazıt Öztürk kommer her også."
Som var jeg elev på Avcılar-gymnasiet,
blev jeg helt glad.
"Jubi!"
"Okay," sagde jeg, "rigtig dejligt."
"Det er et rart center," sagde han. "I de andre træningscentre
bliver man forstyrret."
I de andre træningscentre skubber de sikkert en håndvægt op i røven på dig.
Et træningscenter er et uroligt sted.
Der er steder, hvor der sker private ting.
Steder, hvor man er nøgen.
Og jeg er ikke en afslappet person.
Lad jer ikke narre af udseendet.
Der er dem i hamam. Uanset køn.
Særligt de ældre.
De er skødesløse…
"Jeg har trænet…"
De går nøgne rundt efter badet.
"Hvor er min hårtørrer?" Er det det eneste problem, røvhul?
Er hårtørreren problemet?
Mens man binder sine sko for at komme væk
med en fod på bænken, dukker der en mand op
og begynder at småsnakke.
"Hør, hvad gjorde du med lejligheden i Levent?"
Hvad sker der? Leder du efter et sted at gemme dig?
Du er nøgen, skiderik.
Er vi i himlen?
Vi blev bandlyst fra himlen, kom til Jorden…
Den industrielle revolution fandt sted…
Der er noget, der hedder et lændeklæde. Du kan tage noget blødt på.
Tag noget på. Nøgen sådan her… "Hvordan går det?"
Hvem skal jeg svare?
Han forventer, jeg tager det naturligt. "Han er blevet stor."
Træningscentre er svære steder, men det er fint at komme i form.
Den lejr med de bredrøvede…
Man har altid troet, at tykke mennesker bliver mest drillet.
Det tror de fleste.
"Folk gør nar af tykke mennesker. De laver jokes om dem."
Nej, det er reversibelt.
Tykke mennesker er en vigtig gruppe.
De vil aldrig have, at man taber sig.
Prøv det med en gruppe venner. Sig til dem,
at du ikke længere spiser brød og se, hvad der sker.
"Jeg spiser ikke brød længere." "Nej, det kan du ikke gøre."
"Skråt op. Du kan ikke skære ned på brød, tåbe."
"Røvhul."
"Skærer du ned på brød, smadrer jeg dig."
Tab dig, meld dig ind i et træningscenter… Eller hold op med at ryge.
"Jeg er holdt op." "Nej, du er ej."
"Jo." "Nej, du er ej. Det kan du ikke."
"Stol på mig, det kan du ikke. Ikke tale om."
"Er du virkelig holdt op? Det kan du ikke."
"Jeg er holdt op med at spise brød." "Nej, jeg smadrer dig."
De findes.
Ikke?
Det er en kæmpe flok.
De slår sig sammen for at stoppe folk fra at være i form, fordi de har store røve.
Man behøver ikke være tyk for at blive drillet.
En atletisk pige kan også blive drillet.
Og de bliver drillet.
Hun kommer til træningscentret, og alle de bredrøvede siger:
"Hun kommer ikke for at træne, men for at finde en mand."
Han siger: "Det er sandt."
Nej, det her udsagn er sandt.
Måske er pigen der faktisk for at træne. Er du skør?
Bredrøvede… Det lyder som et kvarter.
Som Vefa.
Ja. Lidt som Kartal Bredrøv.
Der er Başıbüyük, ikke? Hoved eller røv, det kommer ud på ét.
Har kvarteret en udgang?
Du råbte: "Sandt." Hvad er sandt?
Det, du kaldte sandt, er rigtigt.
Man siger det på den måde, men det passer ikke. De siger altid:
"De går der for at finde en mand." Og hvad er din undskyldning?
For du leder efter en mand på Beyazıt biblioteket.
Du er altid på NASA og leder efter en astronaut, der er din røv værdig.
"Er der ikke en forsker, der vil værdsætte denne røv?
Fortæl i det mindste dets pi."
Hvad har den pige gjort for at fortjene det?
Man bør være lidt mere fit.
Sommeren er på vej. I stedet for at planlægge det i januar
og komme i form til sommer, udsætter vi det.
Vi er først i juni, ikke?
Hør, den er her stadig. Nej, vi gjorde det ikke.
For folk indser først, at sommeren er her en uge før, den kommer.
De tager bikinien ud og undres: "Hvordan skal jeg passe den?
Nå, men jeg håber, den passer."
Men det var kendt i januar, at sommeren ville komme.
I vidste det godt.
Utroligt. Helt ærligt.
Sådanne problemer er der ikke for vinterturisme. Det er mere underligt.
Kender I til vinterturisme?
Rige mennesker?
Jeg elsker rige menneskers hobbyer. Der er så fjollede ting.
Åh, de rige… Som golf.
En bred bane.
"Kom så."
Er du åndssvag?
Giv den til en fattig person, og han rammer hullet i et slag.
Se her.
"Sæt dig, for fanden da.
Læg vingerne på grillen."
Jeg vender kyllingen…
Er det ikke fjollet at slå med den 19 gange? Man må være vanvittig.
Eller vinterturisme. Ski og sådan.
Vi er næsten i 2022.
Hvor langt kommer man på ski? Hvor dum kan man være?
Hvorfor tage 1,000 meter op for at spise en hotdog?
I minus 20 grader…
"Men vi kommer her aldrig. Det burde vi."
"Løb du bare, jeg indhenter dig."
Spis din pølse.
Dyrker nogen vinterturisme?
Snowboarder du?
Det er sejt. Rejser I til udlandet?
Courchevel, St. Moritz…
Hvor?
I England.
Ja.
Han gav mig en idé til verdenskortet.
"Hør, det er tættere på de der…
Skide uvidende plebejere…"
Jeg ved det godt.
Jeg lader, som om jeg ikke gør, så jeg kan joke om det.
Vinterturisme er cool.
Man tager sin skijakke på…
Hvad er sommer? Sommer gør folk lige.
Man tager sine badebukser på, også når man er kongelig.
Se på Rahmi Koç på stranden i Baltalimanı.
Bad jeg om 5,000 dollar, ville han sige: "Jeg har shorts på."
Det udligner.
Sommer gør folk lige.
Når jeg ser folk svømme i deres undertøj i Baltalimanı,
er jeg stolt af dem. Havet er for alle. Og man ved, hvor det ligger.
Og folk tænker:
"Åh, de har undertøj på." Hvad skal de gøre? Tage det af?
Er undertøj det eneste problem?
Vinterturisme, frakker, jakker, skibriller, alle de gadgets.
"Hvor tog I hen?" "Vi var i Østrig."
"Hvad er der med din mund?"
"Altså, du ved."
"Hvor var I?" "Courchevel."
"Hvor var I?"
I Amerika, på det andet kontinent, er der Aspen, ikke sandt?
Har du været i Aspen?
Der fik jeg dig.
Og det er tættere på Alaska.
Han siger, at det er tættere på England.
I begyndelsen sagde jeg, at jeg havde to shows på Apollo Theatre.
Og han siger, at England er…
Åh gud, publikum er ikke just vakst.
"Fuck dig."
At løbe på ski og alt det…
Så underligt, det er en sej ting.
Vinterturisme giver et socioøkonomisk billede.
Der er outfit og udstyr. Det er besværligt med alle de ting.
Og de folk rammes aldrig af en forfærdelig ulykke.
De tager afsted cool, bliver skadet og kommer tilbage endnu mere cool.
"Hvad skete der?"
"Karpaltunnelsyndromet."
"De har lagt en skinne."
Men falder en fattig mand på isen, brækker han røven.
Falder I eller jeg, ville der sprænge en åre.
Falder han, siger han: "Åh, min akillessene…
Vi var i Courchevel…"
Har I hørt, at Cem Hakko brækkede sin røv?
Det sker kun for fattige som os. "Han har forvredet halsen."
De lider af karpaltunnelsyndromet.
De får skinner. Der sker alt muligt smart.
Men hvad end der sker, er det altid noget cool.
Det er aldrig noget, man kan helbrede med yoghurtsuppe.
De kommer coolere hjem, skønt de er skadet.
"Jeg er coolere nu." Sådan er det altid.
"En åre sprængte." Niks, aldrig.
"Mit bryst brænder." Det er fattige menneskers problemer.
"Mine lunger brænder, doktor."
Har I hørt om det? Når man er rig, hedder det "psykosomatisk refluks."
Så…
Han tager op i 6,000 meters højde.
"Se, jeg var der, nu er jeg her."
Hvad så?
"Skal jeg tage dertil igen?"
"Ja" "Okay, jeg tager afsted."
Det er sindssygt.
Og de beklager sig altid.
"Hvor var I?"
"Vi var i St. Moritz."
"Hvordan var det?"
"Der var så mange tyrkere."
"Fuck det, det er fyldt med tyrkere."
Jeg kender ikke andre grupper, der bliver trætte af deres egen slags.
Har I hørt om en pingvin, der er træt af andre pingviner?
"Helt ærligt, venner!"
"Forsvind, for fanden da." Har I hørt om det?
Er det et problem at løbe ind i en tyrker på ferien?
"Vi var i Rom, var vi ikke, Nuran?"
"Der var fyldt med tyrkere. Vi var ved at blive vanvittige."
"Min mund bliver bedre."
Så…
Du…
Har I hørt om det?
De tager selv dertil. Hvor mange tyrkere har du brug for?
Hvorfor generer det dig?
"Vi var i Østrig, overalt… Paris, fyldt med tyrkere."
Hvad med jer?
"Vi tæller ikke."
Folk plejede at være glade, når ingen kunne se, de var tyrkere.
"Af og til fortæller jeg, jeg er tyrker, og folk bliver overraskede."
Måske ser de ikke de her træk og tænker: "Hvem fanden er den idiot?"
Hvorfor være stolt af det? "De spørger mig altid, om jeg er fransk…"
"Du milde."
"De tror aldrig, at jeg er tyrker."
"Vi var i Rom, der var tyrkere overalt."
Var jeg paskontrollør, ville jeg ikke lukke dem ind i landet.
Så de kommer tilbage fra vinterferien. "Hvad skete der?"
"Vi er tilbage…"
"Skrid."
"Hvad skete der?" "For mange tyrkere."
"Cirkuler."
Sådan er det.
Vi bør rejse og besøge vores land.
Enten sommer eller vinter, fire sæsoner,
syv klimaer. Vi bør rejse rundt i vores land.
Men det gør vi aldrig.
Virkelig ikke.
Der er virkelig en masse at se i vores land.
Helt ærligt, jeg joker om Ata…
Ata er fra Bursa, I kender Ata Demirer.
Se, hvor godt han kender de ægæiske og thrakiske regioner.
Han har rejst langs det ægæiske hav og tilbragt tid der.
Sådan har jeg ikke rejst. Så meget kan jeg ikke rejse.
Det er begrænset, hvor meget jeg kan observere hjemmefra.
Det er begrænset, hvad man kan hjemme. Men havde jeg rejst…
Nogle venner optog en film i Ordus højland.
Jeg er født og opvokset i Istanbul.
Hvad er den højeste bakke her? Çamlıca-bakken. Den er 280 meter høj.
Den højeste bakke, jeg kender, er Devebağırtan.
Tag til Barbaros, og gå op derfra.
"Bebek-bakken, åh, den er så stejl."
Manner, der var huse, byer, landsbyer i 1,600 meters højde.
Det var som at være med i Avatar. Det var min første gang i bjergene.
Bilen kørte vertikalt. Sådan her.
Og han siger… Vi spørger, hvor vi skal hen, og han siger:
"Kan I se landsbyen deroppe, moskéen?"
Det er dybest set himlen.
Gud vil kunne se jer deroppe.
Manner, det var sindssygt højt.
Han siger, at der er en landsby til længere væk.
Vi stejlede.
"Der flyder en flod her, der sker noget…"
Det viser, hvordan geografi former folks karakter,
deres historier, legender, folkefortællinger, litteratur. Virkelig.
Hvorfor er der så mange slag i folkesangene fra Sortehavet?
Man får rutevejledninger hele tiden? For sådan er regionen.
Man tager med en svævebane. Man tager gummibåde ned ad floden.
Floderne flyder, landsbyen er bag bjerget.
Har I ikke lagt mærke til det? Centralanatolske folkesange er flade.
Jeg gik til springvandet…
Man går, helt fladt, til springvandet her. Moskéen er der.
De høje bjerge er der. Men man peger på dem langvejs fra.
Topografien omkring Sortehavet er…
Det begynder altid med at give ruten.
Fra her til der.
Ned ad floden.
Fra der til her, og så der.
Så man ikke farer vild…
Så man ikke farer vild i sangen…
Floder flyder, de kommer derfra.
Falk, fugleflugt, skud…
Man tænker: "Wow."
"Du kan virkelig danse."
Hvordan lyder sangen?
"Skal Ordus floder flyde opad."
Kan I fatte projektets størrelse?
Har I hørt om sådan noget i Anatolien eller omkring Ægæerhavet?
Hvis det sker, så sker det her.
Regionen er underlig… "Manner, de floder…"
Som Lavoisiers lov. Hvis der er pres her,
bevæger det sig op over. Det ville være sindssygt.
I Centralanatolien: "Jeg kom hen til hendes værelse, gik gennem hvælvingen…"
Helt fladt.
Jeg hoppede fra tag til tag…
Som Sydøstanatolien.
Det handler om at bryde ind. I Centralanatolien…
Det er der i Anatolien.
Jeg gik gennem hvælvingen Kom ind på hendes værelse…
Hvorfor går du ind på værelset?
Der er kun et etisk problem. Og problemet er…
Vi er fortabte Hvis andre hører om os, skat!
Så lad være med at gøre det.
Er det eneste problem, at andre hører om jer?
Betragt det som en genetisk kode.
Der er så mange underlige ting der.
Når folk i så mange sange er bange for at blive fanget,
må det være et alvorligt problem.
Hvorfor er det eneste problem? Er noget forkert, er det forkert.
Hvis andre hører om det…
Og hvis de ikke gør? "Fuck det, vi gør det." Hvad?
Giver det mening?
Hvis folk ikke hører om det, så fortsæt. Jaså?
Dertil er det skørt, sådan en sang overhovedet findes.
Hvordan kan der være sådan en sang?
Vil en person gå ind i et studie og synge…
Vi er fortabte Hvis folk hører om os
De kommer til at høre det, du indspiller det jo!
Ved du ikke, at det bliver optaget?
Hvem ved, hvad der sker Hvis folk hører om det…
Du får se, når albummet udkommer.
Opmærksomhedsforstyrrelser.
Der er noget, der hedder opmærksomhedsforstyrrelses-syndromet.
Opmærksomhedsforstyrrelse.
Det betyder mangel på fokus.
Ikke? Englænder?
Så der er en lidelse, der hedder "opmærksomhedsforstyrrelse."
Betyder "forstyrrelse" mangel? Ja.
Mangel på fokus, lad os kalde det sådan.
Mangel på fokus. Sange fra Sortehavet mangler fokus.
Har I lagt mærke til det?
Så sangen har en "opmærksomhedsforstyrrelse."
Lad mig give jer eksempler fra klassikerne.
Åbn det hvide klæde
Lad mig se dit ansigt
Lad mig se dit…
Så hvad skete der?
På et øjeblik var det "puf…" Et sort hul.
Gad vide, hvad der så sker.
Tænk på sangen.
Snoren fra min kurv…
Ikke?
Snoren fra min kurv Skærer hul i min skulder
Skærer hul i min…
Min… Skærer hul i min…
Opmærksomhedsforstyrrelse.
"Furkan." "Et øjeblik."
Hvad kan være sket? Jeg mener…
Lad mig se din…
Hvad tænkte komponisten på?
Lad mig se dit ansigt
Lad mig se dit…
Dit ansigt…
"Nej, det vil være det samme."
Lad mig se dit…
"Jeg vil tænke over det."
Underligt, ikke?
Hvem tænker på sådan noget ligegyldigt noget? Kun mig.
Himlen.
Men vi rejser aldrig.
Vi har så mange skatte. Karacaoğlans, Yunus, dette land er…
Jeg vil ikke lyde som en bankreklame, men I ved, hvordan de siger:
"Folk i dette land…"
Med Haluk Bilginers stemme.
"Det bedste peber i Tyrkiet…"
Og Haluks stemme lyder sådan…
Haluk Bilginer har sådan en stemme.
Den har en buslinje indeni, en lille en.
Til interne ture.
Haluk Bilginer. Haluk Bilginer. Haluk Bilginer.
Når man siger Yunus, finder de unge deres id frem…
Bare rolig, det er ikke en trafikrazzia.
Jeg mener Yunus Emre.
Ingen aner noget.
For at præsentere vores værdier i større størrelsesorden
bliver de af og til refereret til i flertal.
"Karacaoğlans."
Hvem er de? Som om der er flere Karacaoğlans i en politibil.
"Yunus."
Yunus Emre. Karacaoğlan.
Jeg talte om Dadaloğlu i et tidligere show.
De er vores værdier, okay, men…
Hvad er der tilbage til os? Bare os?
Vores folk har noget som det her…
Se, ingenting.
I kunne heller ikke huske det.
Vores folk har noget, det har vi.
Men…
…det er ikke almindeligt. Det er lidt personligt.
For eksempel findes Nasreddin Hodjas ikke. Det er Nasreddin Hodja.
Yunus, nej, det er ikke Yunus. Der er kun en Yunus. Stakkel.
Hvad har vi tilbage at vise?
Det taler man ikke meget om.
For eksempel er Nasreddin Hodja min professions fader.
Er han ikke? Humor, tolerance, ser tingene fra en anden vinkel.
Nasreddin Hodja er denne kunstarts fader.
Han ville sige: "Du har ret."
"Men Hodja, det er…" "Du har også ret."
"Hvordan kan det være?" "Du har også ret, røvhul."
Lad os gå nu.
Han er der som et tegn
på menneskets dilemmaer og ejendommelighed.
Jeg mener som et synspunkt og fra det 13. århundrede.
Denne kunstarts fader.
Da jeg første gang gik på scenen som barn, spillede jeg Nasreddin Hodja.
Jeg begyndte på toppen for 42 år siden.
Jeg begyndte som Nasreddin Hodja, så sank jeg helt herned.
Men jeg siger ikke, at jeg følger i hans spor,
men efter hvad folk siger, kan jeg ikke sige, at jeg ikke gør.
Personen, der aldrig har fået nogen til at grine, siger:
"Vi er efterkommere af Nasreddin Hodja."
Aldrig fået nogen til at grine.
Aldrig sat pris på andres jokes.
Aldrig tænkt på, at en kritik måske var sand.
Hvem er du, der siger:
"Vi er efterkommere af Nasreddin Hodja"?
Så? "Det betyder, at vi ikke behøver at gøre meget."
Hvordan kan man sige, at man er efterkommer af Nasreddin Hodja?
Hvem stiller de dumme spørgsmål i Nasreddin Hodjas anekdoter?
"Hodja, du skærer grenen over, du sidder på."
Hvad, hvis vi er hans efterkommere?
"Hodja, hvorfor gærer du søen?"
De er alle fra samme landsby.
Er det ikke muligt, at vi er deres efterkommere? Ingen gør krav på dem.
Alle vil bare tage Hodjas turban på.
Ikke så hurtigt. Er det så let?
Er det let at blive husket i 800 år?
Det er jeres Nasreddin Hodja.
Hvor længe har jeg gjort det her? 25 år?
Hvordan kan man sammenligne 25 med 800? I venter på, jeg bliver færdig.
"Yilmaz, slutter det ikke snart? Kom nu."
Kan 800 år slutte? 800.
Men det havde også betydning, at det var i det 13. århundrede.
Det er ikke let lige nu.
Nasreddin Hodjas anekdoter er blevet fortalt i 800 år,
men det er det 13. århundrede.
Hvis en af de historier fandt sted nu,
ville staklen være færdig på en uge.
Helt ærligt. Ikke sandt? Han går til basaren,
børnene samler sig omkring ham: "Hodja, må vi få fløjter?"
"Gider du købe fløjter til os?"
Ungen bliver eftersynkroniseret. Han må være mongolsk.
Han siger…
Alle de børn… I kender historien.
De samler sig om ham: "Hodja, giv os fløjter."
Kun en af dem giver ham penge og siger:
"Vil du købe en fløjte til mig med disse penge?"
Han tager til basaren og kommer tilbage med en fløjte til ungen, der gav penge,
og han siger: "Værsgo, tag den, den, der betaler, spiller fløjte."
Hvad er det?
Havde jeg foretaget sådan et socialt eksperiment,
ville de ugen efter forbande min familie på de sociale medier, på Twitter…
"Skiderik, du får børnene til at græde."
"Du kunne have skaffet fløjter til alle."
"Jeg håber, du går fallit." "Tarkan, Athena Gökhan, Gud forbande jer!"
Ikke?
Det er sandheden.
Vores æras modgang. Men der er også fordele.
Nasreddin Hodjas kone var lidt underlig.
Der var jeg mere heldig.
Hodjas kone var så grim, at efter de var blevet gift, spurgte hun ham:
"Hodja, hvem skal jeg vise mit ansigt til og hvem ikke?"
Han svarer: "Vis det til alle andre end mig."
Det problem har jeg aldrig haft. Gudskelov. Jeg var heldig.
Men dette århundrede har andre problemer.
Jeg er ikke så ambitiøs. Jeg vil ikke tales om i 800 år.
Men de unge mennesker må lære det her.
Man fortæller dem en Nasreddin Hodja-anekdote,
og de siger: "Er det sjovt?"
Ikke alt behøver at være sjovt.
Det er idéen. Idéen er vigtig, synspunktet.
"Han gærede søen og sagde: 'Hvad, hvis det virker?'"
Er det historiens morale?
"Han siger: 'Hvad, hvis det virker?'" Jeg forstår det ikke.
"Men virkede det?"
Resultatorienteret generation. Fuck den her generation. Sikke et spild.
"Hvad ville Hodja lære os?" Han ville ikke lære os noget.
Vi taler om noget, der skete i 1278.
I ved ikke engang, hvad I spiste i sidste uge.
En historie om en mand, der sidder ved en sø i 1275 med en yoghurt.
Måske er det ikke sådan, det fandt sted.
Måske røg han en cigaret.
Mens han holdt en yoghurt.
Da hans blodtryk faldt, spiste han lidt yoghurt.
Der kom landsbyboere forbi, han skjulte sin cigaret og gik med sin yoghurt.
Er det muligt? Ja.
Landsbyboerne sagde: "Hvad laver du?"
"Tag tilbage til landsbyen."
"Gå tilbage til landsbyen."
"Hodja, hvad laver du?"
"Får vi også efterkommere?"
"Jeg laver ikke noget."
"Tag tilbage til landsbyen, jeg rider baglæns på mit æsel."
"Hodja, hvad gør du med den yoghurt?"
"Jeg gør ingenting. Altså…"
"Jeg gærer søen, lad os sige det.
Lad os sige det."
"Hodja, kan man gære en sø?"
"Hvad nu, hvis man kan?"
Det svarede han.
Så tænkte han: "Tåben vil fortælle det vidt og bredt nu."
Måske skete det sådan. Vi ved det ikke.
Nasreddin Hodja har ikke lært os,
at det her er sjovt, det her er underligt eller flabet.
Måske er det sådan her.
Hans budskab er: "Er I klar til de muligheder?"
Det her show.
I må have hørt mange rygter. Nu har det nået enden.
Jeg mener: "Det vil være sådan og sådan…"
"Vil vores røve sprække?"
Det har aldrig været mit mål.
Jeg ville dele noget,
grine sammen, mere end nogensinde før.
Hvad tror I, folk vil tale om om en uge?
"Har I set Cem Yilmaz' show?"
"Det har vi, det var lidt underligt
under pandemien. Det blev optaget."
"Hvad taler han om for guds skyld?
"Jeg mener…"
"Det var ikke, som det plejede. Ting, vi kender,
men det var anderledes. Han har også taget lidt vandvægt på."
"Hvad så? Hvad taler han om?"
"Det ved jeg ikke…"
"Han fes som barn."
"Jeg ved ikke rigtig."
"Han har en yacht, hans brystvorter er ikke ens. Det."
"Men hvad er der med din mund?"
"Jeg er bare et fjols."
Tekster af: Maria Kastberg