Downloaded from YTS.MX
NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Official YIFY movies site: YTS.MX
AUTOR: CMYLMZ
Uključite!
Moramo to učiniti. To je stvar općine. Takva su pravila.
Što god je na plakatu… U protivnom se ljudi žale.
Izbjegavam pritužbe „Ovo je na plakatu, a izašao je u majici.”
Gle, sve sam učinio. Nisam otkazao nastup zbog pandemije.
Dobro došli.
Budući da nikad nisam imao raskošan scenski kostim,
želio sam to nadoknaditi ovim plaštem.
Kul je, zar ne?
Plašteve inače ne nosimo običnim danima.
Zapravo, osobno mi je jako žao što su zastarjeli.
Pogledajte ga. Zamislite se u njemu na autobusnom čvorištu u Istanbulu.
Tko bi se usudio preko reda ući u autobus, ha?
Ili vam zatražiti COVID potvrdu za ulazak u bus?
Stojite ondje poput vojvode od Bağcılara.
Kul, zar ne? Ovdje ću odložiti svoj plašt.
Da slučajno ne dođe do zabune,
ne predajem vam štafetu.
Nikad nisam imao lijep kostim. Ovu sam turneju započeo u Londonu.
Želio sam ponijeti plašt i štap,
no nisu dopustili da ga unesem u avion.
„Ne možete to unijeti u avion.”
Kao da sam ga pokušao ugurati u avion.
„Ne možete to unijeti u avion.
Što ćete s time činiti u Engleskoj?”
Pa valjda je svakome jasno da je ovo štap?
Ne znam što vama pada na pamet, ali…
Shvatio bih zašto se brinu da je bio u kompletu s lubrikantom.
Ne mogu ovo unijeti u avion, ne mogu ono unijeti u avion…
To mi već postaje zamorno.
Znate li zašto se naša predstava zove „Diamond Elite Platinum Plus”?
Išao sam na razgovor sa studentima teološkog fakulteta u Bursi.
Na društvenoj sam mreži dobio poruku:
„Čuvaj se, Ceme, to je teologija!”
Kao da me Vatikan poslao u Bursu.
S tamjanom u ruci.
„Zelena Bursa bit će naša.”
Što će se dogoditi na teološkom fakultetu? Bog je stvorio i mene.
Razgovarao sam sa studentima i jedan me upitao:
„Zašto vam se predstava zove 'Diamond Elite Platinum Plus'?”
„Zato što predstavlja vas, nema veze sa mnom”, rekoh.
„Vi ste dijamanti, vi ste elita i vi ste platina.
S vama ne smiju postupati kao s ostalima. Zaslužujete bolje, eto zato.”
„O čemu ćete govoriti?” upitao je. „O onome što znam.”
Rekoh: „Vidio sam da mnogi imaju koristi od onoga što govorim,
pa ću tako i nastaviti.” Već duže vrijeme nisam nastupao.
Vidio sam da stvarate vlastite komedije, da ste kreativni.
Vidio sam vaše snimke na TikToku i Instagramu.
Šale u automobilu. Ovako, onako…
Zbijali ste šale s čajnikom dok me nije bilo.
Što? Zar niste? „Alala malama, balama…”
No bio sam strpljiv.
Odlučio sam nastupiti prije nego što Ata Demirer snimi još jedan film.
Njegovi su filmovi oni s klarinetom. „Jebote, što se događa?”
„Dosta je bilo”, rekoh.
Sad je red na meni.
Nitko nema ekskluzivno pravo na komedije. Naravno da ćete praviti svoje.
I ne samo to. Ja sam netko…
tko priča viceve kojima se smije, no čini se da su mi suparnici bili bliži.
No neprijatelji su uvijek blizu.
Doveo sam sina na nastup da bi vidio što radim.
On u svojim igricama stalno dobiva neke dijamante. Tap, tap, tap.
Htio sam da vidi svog jadnog oca kako dobiva 100 lira i to jednu po jednu.
Tako mi dobivamo svoje dijamante.
Slavnoj je osobi vrlo naporno imati dijete.
Vi ste mnogo slobodniji sa svojom djecom. Objavljujete njihove slike na Instagramu.
Ljudi pišu lijepe komentare i šalju vam emotikone srdaca. „Pravi je anđeo!”
Da ja objavim snimku svog klinca kako pleše,
komentari bi bili: „Mali je retardiran.”
I uopće nije važno ako je pametniji od svih članova obitelji zajedno.
Ne tražim nebrušeni dijamant, no moj je sin sjajan dečko.
Govori stvarno pametne stvari.
Mladi me ljudi pitaju bi li trebali imati djecu.
Ako imate tablet ili iPad, slobodno. Samo naprijed.
U protivnom, ni ne pomišljajte na djecu.
Najozbiljnije.
„Djeca dobivaju tablete čim se rode”, žale se stručnjaci.
Probajte mu ga ne dati!
Što se dogodilo s pandemijom? Sve je na…
Možete li djetetu oduzeti tablet?
Njegov bi školski život završio.
Što se tiče stručnjaka,
držite dijete što dalje od svega što je u trendu.
Kad sam ja bio mali, govorilo se: „Ne dajte im da previše gledaju TV.”
Čovječe, uključili bi televiziju u 19 h.
Postojao je samo jedan kanal. Moj brat i ja
igrali smo se ispred isključenog TV-a.
Zabavljali smo se gledajući svoje odraze na ekranu.
Jadni mi. Djeca 70-ih.
Sa škrobom, pšenicom i juhom nismo ni mogli više.
Sve ovo postigli smo odrastajući na krumpiru. Svaka nam čast.
Znate kako kažu: „Ova nova generacija…
Tako su pametni.”
Čovječe, da u mene utrpaju toliko folne kiseline…
Folna kiselina… „Jesi li uzela folnu kiselinu?”
„Uzmi željezo. Uzmi folnu kiselinu.”
Beba tako primi silne količine folne kiseline
i čim iziđe van pita: „Koja je lozinka za iPad?”
Da…
Čak sam vidio klinca koji se prijavio za školu
čim je izišao iz rađaone.
Izlazi, još je sav mokar…
„Želim pohađati Robert College.”
Generacija prije naše, jadničci, mislili su da u radiju žive mali ljudi.
Koji idioti!
Čime su vas hranili? „Nekad smo mislili da je čovjek u radiju.”
Uvrnuta generacija.
Nova je generacija tako pametna. Za svoje roditelje.
Imamo izreku: „Roditeljima svoj dug ne možeš vratiti.”
Da, ali može se izračunati, kretenu.
Važno je biti iskren.
Naši stariji koji su nas odgojili, naši uzori,
oni su bili takvi. Moj tata, moja mama, ozbiljno…
Mogu vam navesti neke primjere.
Moj ujak po majci i ženin ujak
bili su važne figure. Mnogo smo od njih naučili. Moj ujak,
jedan je od najvažnijih alkoholičara.
Znate li tko je moj ujak? Znate li za AMATEM?
Centar za liječenje od ovisnosti. Ujak je ondje dvaput diplomirao.
Moj je ujak veliki bos na kraju igre u AMATEMU.
Morate pobijediti heroin da bi se borili s mojim ujakom.
Ne pije već 15, 16 godina.
Bio je važan alkoholičar.
A njegova nam je tragedija spasila život.
Moj je dragi ujak tijekom 60-ih, 70-ih, 80-ih, 90-ih i početkom 2000-ih
non-stop pio, pa ja, moj brat i moji rođaci
nikad nismo imali nikakve veze s alkoholizmom.
Jer bi moj ujak popio sve.
Popio bi sve i mi nismo imali što piti.
Nenormalno je pio.
Nevjerojatno.
Nitko nije mogao nadmašiti količine koje bi popio.
Doživio je prometnu nesreću 1987.
Auto mu se u Yedikulu prevrnuo pet puta.
Proletio je kroz vjetrobran.
Sletio je na cestu, oko 300 m od svog auta.
Ovako je ležao na tlu.
Pola sata.
Poslije pola sata, dogodilo se sljedeće.
Pred sobom je ugledao prometnu nesreću.
Odlučio im je pomoći.
Upitao je policajca što se događa.
Fino je zakopčao sako.
„Došlo je do velike prometne nesreće, no ne možemo naći vozača”, kaže policajac.
A moj će ujak: „Ljudskost nije mrtva”, pa i on krene tražiti vozača.
Ozbiljno.
On je vrlo važan čovjek.
Ne pije već 16 godina. Mladima bih rekao
da to doista nije nešto što bih preporučio. Ja, naprimjer, malo pijem.
Pijem. Ali odgovorno.
Katkad, samo zato što na Instagramu vide fotke na kojima cugam rakiju,
govore da sam bezbožnik.
Čovječe, pijem normalno.
Nemojte se šokirati kad me na Instagramu vidite da pijem.
„Objavio je rakiju na Instagramu.” Jesam.
Jer i inače pijem, eto zato.
Jesam li umjesto toga
trebao objaviti fotke umaka, ledenih badema, dinje, leda,
ali ne i rakije?
Kao: „Alah me ionako ne prati na Instagramu.
Poslao mi je zahtjev, ali nisam odgovorio.” Tako?
To bi bilo sramotno. Ako pijem, pijem.
Budem li gorio u paklu, neka tako bude. Što mogu?
Ali naravno, to nije nešto što bih preporučio.
Odgovor na pitanje o čemu zapravo govorim je sljedeći.
Moj nastup posvećen je eliminiranju svega što crpi sreću iz naših života.
Najozbiljnije.
Mi imamo ozbiljan problem sa zabavom.
To je tako u cijelom svijetu,
no kod nas je to još više izraženo.
Postoji nešto što se zove genetsko siromaštvo,
poput „siromaštva sreće”.
I ja sam dio te skupine, ali…
da ih možemo ukloniti iz života…
Naprimjer, to je „plus” koji spominjem na plakatu.
Obratite pažnju na čovjeka koji ovo govori smijući se:
„Tako se dobro zabavljamo. Da smo ovo bar prije vidjeli.”
Slušajte to.
„O, jako smiješno. Doista.”
„Zar ne?”
„Snimam da se poslije opet mogu smijati.”
To su ključni pokazatelji.
Trenutak. Ljudi su to naučili tijekom pandemije.
„Naučio sam živjeti u trenutku.”
Odjebite s tim! Ništa ne znamo o trenutku.
„Trenutak” je bio važan u 70-ima ili 60-ima.
Takav trenutak danas ne postoji.
Na našim je fotografijama.
Pogledajte rođendanske slike moje generacije.
Jedan kadar, torta i prijatelji.
Naši odmori, jedan kadar.
Mi i ruševine u Efezu.
Tada smo živjeli u trenutku.
Danas, na dječjem rođendanu ili u nekoj posebnoj prilici…
Čovječe, na kameri postoji dugme koje se zove „rafal”.
U trenutku kad se spremaju rezati tortu…
Dvjesto sedamdeset osam snimki ovoga.
Koja je od njih „trenutak”?
Nijedna.
Koliko treba da se odavde stigne do otoka?
Do Prinčevih otoka, Hejbelija, Büyükade…
Sat? Ako plivamo?
Živite li na anatolskoj strani? OK. Onda vam treba 30 ili 45 minuta.
Ima li ovdje otočana?
Kako bi to bilo lijepo. Odeš odavde i udahneš svjež zrak.
Rođen sam i odrastao u Istanbulu.
Na otoke idemo da se nadišemo svježeg zraka.
„Kako je lijepo”, govorimo,
„osjećam miris lipe.” No tu je još nešto.
Je li devet ugljika i šest vodika ili šest ugljika i devet vodika?
Znate li o čemu govorim? Konjski izmet.
Vrlo neobičan miris. Dopire iz kočija s konjskom zapregom.
Zbog njega biste odmah kupili kuću na otoku.
Vraća vas u vrijeme nomada.
Najozbiljnije. I zato kažete: „Moram ovdje kupiti kuću.”
No kad miris nestane, kažete: „Kog bih vraga radio u Burgazu?”
Sad su kočije drukčije.
Jer se prema konjima postupalo okrutno. Jadne životinje. To me uzrujalo.
Kočija ima u cijelom svijetu.
Vidio sam ih i u Švicarskoj, no tu trebate vidjeti konja.
Pomislili biste da kočijaš radi za njega.
Ovako je kaskao. „Jesmo li ti sredili zdravstveno osiguranje?
Sad nešto pojedi pa idemo dalje.”
U New Yorku, u Central Parku i tako dalje.
Ovdje ih nema.
Nedavno sam bio na otocima.
Prije tri, četiri godine.
Odeš na otok, udišeš svježi zrak. Divno.
No s tobom će uvijek biti netko genetski siromašan, netko tko je nezadovoljan.
Takvi počnu mrmljati
i vješto manipuliraju vama jer počnu s pozitivnim komentarima.
„Baš mi je drago da smo došli ovamo.”
Obratite pažnju na tu primjedbu. Tako sve počinje.
„Baš mi je drago da smo došli ovamo. Ovdje je kao u raju.
Da smo bar i prije došli.”
„Nuran, sad smo tu. Uživajmo u tome.”
„Ne, nikad ne dolazimo. Ne mičemo se iz Istanbula.”
„Nuran, ali sad smo tu.”
„Ne, mi smo propali slučaj.
Vidi koliko smo blizu otoka, a nikad ne dolazimo.”
Čovječe, ta dva, tri sata čistog užitka…
Neprestano zanovijetanje…
„Stvarno mnogo propuštamo, najozbiljnije…”
Naprimjer, lijepa šetnja po plaži. „Više uopće ne hodamo. Ozbiljno.”
„Pa sad hodamo!”
„Ne, stari moj. Uopće ne hodamo.”
Bez obzira koliko često, i dalje biste išli na otok.
U tome i jest čar.
„Moramo otići, stari. Moramo to učiniti…”
Poput nedjeljnog roštiljanja. To uvijek ovako izgleda.
„Nikad ne roštiljamo. Najozbiljnije. Nikad.”
„Ali sad roštiljamo, Sadettine. Sad jedemo.”
„Ne, stari moj. Ozbiljno.
Vidi. Kako je dobro!
Kvragu!
Nikad ne roštiljamo!”
Stalno nešto odgađamo i ostavljamo za poslije.
Žalimo se na prošlost.
Imam vikendicu u Bodrumu.
Vrlo je skromna. Posjetite me katkad.
Ali u Bodrumu. Nemam kamenu kuću u Alaçatıju.
Nisam toliko bogat.
A ni toliko glup.
U Çeşmeu stalno prodaju kamene kuće.
Hvale se, govoreći da im je kuća nekad bila crkva.
„O, kupili smo kamenu kuću u Alaçatıju. Nekad je bila crkva.”
Pa?
Kao da im dolaze gosti iz Vatikana.
„O, kupili smo kuću i u njoj se nalazi malena kapelica.
Najozbiljnije.”
„A mi živimo u zatvorenom naselju. Nekad je bilo crkva.
Zaboravili smo platiti stanarinu pa su mi razapeli muža.”
Mislim…
Pustite me više na miru!
Imam vikendicu u Bodrumu.
U svom sam bazenu s prijateljem, dovde smo u vodi.
Svaki u ruci drži čašu za šampanjac. Dva muškarca, jedan do drugoga.
Znate li što mi je rekao?
„Čovječe, kad bismo imali priliku…”
Što? Bismo li si zabili čaše u dupe kad bismo imali priliku?
Kad ćemo napokon živjeti u trenutku?
Uz sve pozitivno i negativno, od onog najmanjeg
do onog što nam je najznačajnije, uvijek je tu taj sigurnosni ventil,
uvijek stajemo na kočnicu.
Osjećaj da su se stvari trebale dogoditi prije ili da se stalno moraju događati.
Čista glupost.
Živjeti u trenutku, možeš si misliti. Moramo se riješiti tog stava.
A kad zabadaš nos u to, uvijek upadneš u nevolje.
Moj je sin imao nešto u školi… Kako se to zove?
Predstava.
Naučili su ih neke stvari. Bio je prvašić.
Naučili su nešto reći na engleskom
i nastavnici su htjeli da roditelji to vide.
I tako smo otišli na predstavu.
Ali njegova majka i ja išli smo odvojeno.
Tad sam doznao da smo jedini razvedeni roditelji na svijetu.
Prvi koji su se razveli od doba Sumerana.
To sam zaključio jer su ostali roditelji govorili:
„Oni su razvedeni.”
„Razvedeni su.”
Pa?
Žalili su malog. „Jadničak. Razvedeni su.”
U čemu je problem? Mali ima dva iPada.
Žalite sebe.
Više nema djece koju možete žaliti osim princa Kemala.
Sve one plavuše s golemim crnim izrastom,
roditelji koji uče više od djece, svi su bili ondje.
Znate one žene koje se uvijek uzbude:
„Danas smo brojili jabuke!”
Gospođo, odavno ste diplomirali. Odjebite, na redu je dijete.
U svakom slučaju, otišli smo na predstavu.
Kunem se da nisam ni dotaknuo telefon da bih snimao sina.
Jer je predstava išla ovako.
Djeca stoje u vrsti. Svi su, jadnici, naučili par rečenica. I drže slike.
Jedan drži sliku sušija. „Ja sam Suši.”
„Zovem se Suši, ja sam iz Tokyja”, naprimjer.
Ili iz Japana, otprilike tako.
„Ja sam iz Italije, zovem se Špageti.”
Svako dijete dobilo je ime neke hrane uz pripadajuću sliku.
I to je sve što su govorili. To je bila predstava.
Čovječe, jedna je obitelj došla s tronošcem i kamerom.
Tu su bili majka i otac, čak su doveli i baku.
Baka je imala takvu trajnu…
Izgledala je poput Teslinog transformatora.
Izgledala je kao da je dobila trajne svih dama
iz ženskog ogranka Republikanske stranke u Istanbulu.
Da ste slučajno izvadili kreditnu karticu,
poletjela bi vam iz ruke i zalijepila joj se za glavu.
Uglavnom, moj sin je na pozornici.
„Ja sam iz Amerike…” Njemu su dodijelili hamburger.
„Ja sam iz Amerike, zovem se Hamburger…”
I onda, odjednom: „Bok, tata!”
Onda se Tesla okrenula i rekla mi:
„Isti je vi.”
Isti ja?
Čovječe, ja sam snimio 15 filmova.
Bio sam na turneji po Anatoliji, Europi, SAD-u…
Nastupio sam 5000 puta.
„Ja sam iz Amerike, zovem se Hamburger.”
To je isto?
„Tesla”, rekoh, „manje trošiš,
ali previše govoriš.”
Bog mi je pomogao. Njihov je klinac došao na pozornicu i rekao:
„Ja sam iz Italije, zovem se Šgabeti.” Zajebao je.
Postoji snimka.
Nevjerojatno, zar ne?
Živjeti u trenutku…
Na jednom od svojih nastupa,
moj se brat šalio na račun mog ujaka.
Pametnjaković iz publike dobacuje:
„Cem je već ispričao priču o alkoholizmu vašeg ujaka.”
A moj mu brat odgovara: „On je i moj ujak.”
Jebiga…
Zašto bi se uopće trudio to raditi poslije 50-e?
„I moj je ujak.”
Zaboravi na svog ujaka.
Da govori o sebi, bilo bi 1000 puta smješnije.
Ne bih mu bio do koljena, no nemaju svi ovakvu osobnost.
Ja bih govorio o svojoj gluposti, on ne bi.
No sad vam mogu ispričati jednu od njegovih priča.
Djeca mog brata sad su odrasli ljudi.
Prije 15 godina, želio je snimiti školsku predstavu svoje mlađe kćeri.
U redu? Moj Bože!
Mislim…
Malena je odradila sve vrste nastupa.
Pjevala je pop, pa je otpjevala himnu, plesala je…
Svašta je izvodila…
Predstava je trajala sat i pol.
I moj ju je brat cijelu snimio, kao pravi dobar roditelj.
Onda su otišli kući i počeli gledati snimku. Ali druge djevojčice.
Moj je brat snimio pogrešno dijete.
„Tata, to nisam ja”, rekla mu je kći.
„Bila je dobra, što ću?” kaže on.
Poštenjačina.
Luđak, stvarno je lud.
Stvarno lud.
Živjeti u trenutku bilo je moguće kad sam bio dijete.
Ja sam dijete 70-ih.
Ali tad sam bio… I ljudi to uvijek kažu nekako puni nostalgije.
Još od Sumerana. „Naša generacija bila je luda!”
„U srednjoj smo bili ludi.”
Siguran sam.
Svaka generacija ima nešto svoje, no tu je i duh vremena.
Naprimjer, bio sam poznat kao bitanga i vrlo bistar,
no bio sam vrlo romantično dijete. Nikad nisam bio nepristojan prema starijima.
Nikad se nisam pravio pametan.
„Što hoćeš? Jebi se…”
„Moja baka kuha melasu…”
Ništa takvo.
Kao dječak nisam posjedovao takve vještine.
Ali pomalo sam bio ženskar.
I to je trajalo samo do prošlog tjedna.
Trudim se to smanjiti.
Smanjujem.
Imao sam pet godina kad sam zaprosio našu 20-godišnju susjedu.
Zašto bi nekog zaprosio? Imaš pet godina.
Da joj sjediš u krilu i igraš se sisama. Zato!
Zašto bi sebe shvaćao tako ozbiljno?
To je bio duh 70-ih. Bio sam institucionalist.
Oženit ću se ili zaručiti. Kao u turskom filmu.
Imao sam odijelo sa svoje ceremonije obrezivanja.
Pretvorio sam ga u vjenčano odijelo.
Odijelo od tamnoplavog baršuna i košulja s volanima.
Cipele poput očevih.
Skinuo sam mashallah-traku,
kraljevski šešir i onu pernatu stvar i postao Erol Evgin. To je to.
Mama mi je dala prsten. Pozvonio sam
i rekao: „Došao sam se zaručiti.”
Sjetite se tih dana.
Obraćam se gospođama svojih godina. Ne znam je li to još rade.
Za mlađe dečke govore: „Moj zaručnik, moj dečko, moj ljubavnik.”
Djevojke, ne činite to.
To se ne zaboravlja.
Ovo je priča od prije 44 godine. Nevjerojatno, zar ne?
Sve sam to shvatio vrlo ozbiljno. Nedostajao mi je samo rahat-lokum.
Imao sam prsten, leptir-kravatu…
Njezini su me roditelji pozdravili: „Dobro došao, sine.”
Ušao sam, sjeo na kauč, noge mi nisu doticale pod.
Poslužili su me krekerima i čajem.
Močio sam krekere u čaj.
„Voliš li moju kćer?”
„Volim.”
Mili Bože!
Na trenutak sam pomislio: „Je li u redu odseliti se prije škole?”
Prepao sam se ženidbe.
Zato sam izmislio izgovor. Nikad to neću zaboraviti.
Televizor je bio uključen.
I počinjao je moj omiljeni crtić, Sinbad.
„Počinje Sinbad, moram ići.” I zbrisao sam.
To je bio prvi put da sam pobjegao od braka.
Ljudi moji, sad bih imao dijete od 44 godine.
Kakvo samopouzdanje!
Teško je biti ženskar kad si dijete.
Na katu ispod nas živio je tek vjenčani par.
On je po cijele dane radio, a mlada je nevjesta bila sama kod kuće.
Njihov je stan u susjedstvu bio poznat kao „stan mlade nevjeste”.
Djevojka je gledala kroz prozor. Tada smo živjeli u Samatyai.
Stalno je gledala kroz prozor.
Imao sam pet godina. Pitao sam se što bi joj moglo trebati.
Po cijeli dan je u kući, dosađuje se, muž je na poslu.
Tada sam mislio da sam mali čovjek.
Crtao sam si brkove kemijskom.
To govorim kao da je normalno, oprostite.
Iz Njemačke sam dobio Uckers i druge igre na ploči.
Uzeo sam ih, pokucao joj na vrata i rekao:
„Ako ti je dosadno, možemo igrati Uckers.”
„Voljela bih”, rekla je.
Počeo sam ići tamo svaki dan. Svaki dan.
Mislio bih: „Taj tvoj muž, ne zaslužuje te.”
„Ali ja te zaslužujem.”
Ploče bismo stavili na pod.
Znate te igre. Bacate kockice, vi imate zelene, a ona crvene figure.
Imate svoj tim, napredujete.
Gledamo se u oči. Ona ima 21, 22 godine, a ja pet. Ovako.
„Bit ćeš moja ili ničija.”
Igramo, gledamo se u oči.
„Šest, tvoj red.” „Četiri.”
I u trenutku apsolutne tišine, dogodilo se ovo.
„Sad je tvoj red. Igraj.”
„Dva.”
Prdnula je, čovječe!
Većina ljudi bi pomislila da sam ja prdnuo jer sam bio klinac. Ne.
Ona je prdnula. I slomila mi srce.
Nije mi jasnije mogla dati do znanja da me ne shvaća ozbiljno.
OK, možda sam klinac, ali jesi li baš morala prdnuti?
Nisam tražio da se razvedeš i udaš se za mene.
Ali igrali smo Uckers. To je ozbiljna stvar.
Taman sam bio dobio šesticu. Pobijedio bih je.
Shvaćate…
„Tvoj red”, rekla je. „Nikad se neću vratiti”, rekao sam.
Možda sam još samac upravo zahvaljujući toj traumi.
Jako čudno. Da je kihnula, rekao bih: „Živjela!”
Da je zijevnula, rekao bih: „Idemo u krevet.”
Čovječe, jedna od tri tjelesne funkcije
pretvorila je tu situaciju u ovu priču.
Prđenje je tako čudna stvar.
Vi to ne znate jer ne prdite.
To rade samo ljudi poput nas.
Kako je to čudno.
Kad sam bio mlad, govorili su: „U Njemačkoj se smije prditi u javnosti.”
Kao da je to neko veliko, čudno društveno otkriće.
„U Njemačkoj je dopušteno prditi.”
Pa? „Zato imaju naprednu automobilsku industriju.”
Prđenje u javnosti u Njemačkoj ipak nije prihvatljivo.
U mnogim društvima prđenje se smatra čudnim.
Jeste li se ikad zapitali zašto?
Zašto je to sramotno ili zašto je smiješno?
Kad god komičar govori o prđenju, ljudi odmah kažu:
„Tko god se smije na takve šale, prdnuo mu je mozak.”
Što je to? Znanstveno otkriće?
To vam je kao „Svijetom upravljaju četiri obitelji.”
„Kamo ćeš?” „U kafić.”
Zar se stvarnost mijenja kad kažete: „Tko god se smije na takve šale,
prdnuo mu je mozak”?
Zašto je prđenje sramotno?
Zašto?
Objasnit ću vam to znanstveno. U vrijeme kad su ljudi lovili i skupljali hranu,
žene i djeca skrivali su se u špiljama jer su bili ranjivi, zar ne?
A muškarci su u skupini odlazili u lov.
Prvi će put uloviti životinju. Napokon će jesti meso.
„Gospodo!”
Prdonju neće više voditi sa sobom.
To su znanstvene činjenice.
I ja mogu izvaditi klarinet, govoriti kao Egejac i pitati:
„Koji je to kurac?”
Samo zato što je upropastilo prvi lov, prđenje je danas sramotno.
Slobodno provjerite. Izvučete luk…
Jednom, dvaput, triput… Onda su izopćili prdonje.
I s vremenom je došlo do ovoga.
Znanost.
Ili vjerujte
ili se s tim rugajte.
Vi, sedam i pol mjeseci… Još je tu, zar ne?
Želja mu se nije ostvarila.
Nadam se da ćete imati lagan porod.
Da će biti bolji od prvoga.
Složen je to posao.
Siguran sam da je ovo što govorim prosvijetlilo neke ljude.
To je sve što želim. Prosvjetljenje.
Jednom dok sam se vraćao kući sa snimanja,
počeo sam dobivati emailove od Applea.
U stilu: „Hvala vam na suradnji.”
I stalno su mi naplaćivali 49,90 lira.
Iznervirao sam se. „Hvala vam, Bunnyju ste kupili kapu za 149,90.”
Bunnyjeva jakna, Bunnyjeve naočale…
Moj sin, kod kuće… U igrici koju igra postoji jedan lik.
On je neprestano preuzimao dijamante.
A moj je novčanik bivao sve lakši.
Šešir za 49,90, naočale za 149,90…
Sebi nisam kupio ni kaput. Sve je dobio Bunny.
Bunny nas je zajebavao iz pozadine.
Razbjesnio sam se.
Kao što rekoh, naša je generacija bila nevinija.
Kad bi nam dali jednu liru,
s pola lire bismo kupili čokoladu, a s drugih pola sladoled.
„Trebao bih sačuvati pola lire.” „Štedio sam i liru pretvorio u pet lira.”
Novac smo nekad osjećali, bio je opipljiv.
Sad kad je virtualan, ovaj moj samo klika.
Dijete je poput besplatne aplikacije. Ništa ne plaćaš kad praviš bebu.
No postoje i kupnje unutar aplikacije. One se obavljaju poslije.
Samo preuzimanje je besplatno.
Pitajte ovo dvoje.
Čovječe, u 20 minuta spiskao mi je 6000 lira. Pobjesnio sam.
Ozbiljno. Novac ne raste na stablima.
Nije baš da imam hrpetinu love za rasipanje. To je apsurdno.
I ne želim da mi sin bude nerazuman.
Odlučio sam ga kazniti kad dođem doma, no Bunny me dotad nastavio prcati.
Dakle…
Vratio sam se kući.
Krivac je ispred mene, još klika.
Ljutito sam ušao i uzeo mu iPad.
„Saberi se”, rekoh, „ja nisam Acun!”
On bi to trebao znati.
Doduše, Acun je sad švorc, ali svejedno.
U zadnje vrijeme nosi japanke. Niste primijetili?
Kaže da je to najnoviji stil.
Nemaš love, ne laži.
Dobar je Acun. Besmrtan je, to je istina.
Kunem vam se. Njemu se ne događa ništa loše.
Sjajan je nagovarač. A ja sam kao pametan.
Nemam to vražje u sebi. Moj um je neiskvaren.
Nagovara ljude poput mene. Sjajan je u tome. Čak je i mene obrlatio.
Skupljao sam donacije za Alija Koça, najbogatijeg čovjeka u zemlji.
Ja. Koji nemam ništa.
„Ne brini, Ali”, govorili smo.
Nevjerojatan je manipulator.
No ostao je bez novca.
Čovjek ima tri želje. Jeste li ikad bili razvedeni?
O, dobro.
Tri želje. Vjerujem da su se Acunu ispunile sve tri.
Tako je. To ja zovem razvodom.
Bože, ništa ga ne može uništiti.
Da sad, Bože sačuvaj i dabogda svi mi dugo živjeli,
ali da sad umrem, da me Bog prozove i pita
za one pijane fotke na Instagramu, sve bih priznao.
„Ali, Bože, znaš i sam.
To sam učinio jer si mi ti to rekao.”
Bog nas je stvorio. Ja nisam nusproizvod.
Ali Acun bi i Njega uvjerio, siguran sam.
„Bože, podijelimo se u skupine.
Grešnici i dobrovoljci. Što kažeš?”
Gle…
Kladim se da bi vas natjerao da odavde glasate SMS-ovima.
„Upišite 'Sübhaneke' pa dodajte razmak
u ime onih koje ste izgubili.”
Kažem vam, najiskrenije. Nedodirljiv je.
Natjerao bi vas da vikendima gledate isječke iz prethodnih epizoda.
„Duše koje su na putu u nebo pale sa stepenica napuštaju otok.”
Zar ne bi? Bi.
No sad nema novca. Ima ga Nusret.
Nusret… Je li restoran Nusr-Et i u Japanu?
Na civiliziranim je mjestima. U arapskim zemljama i SAD-u.
Ali ne i u Europi. Nema šanse.
Ne mogu zamisliti da se u Stockholmu
otvori mjesto u kojem možete pipati kravu.
Bože, oprosti im.
Tko zna što je bilo između tog dečka i krave?
Ovo je era šoubiznisa. Svi su poludjeli.
Više nema malih restorana, nakon što sam vidio ove…
Pa onda onaj koji sam sebe sjecka…
Nitko više nije normalan.
U kvartu više ne mogu naći normalno mjesto gdje mogu pojesti slanutak i pilav.
Kad to naručite, prvo donesu aparat za gašenje požara.
Napišu vam ime na somunu.
Sjemenkama crnog sezama.
Napišu „CMYLMZ Fundamentals”, a ja ga držim ovako.
Što je, dovraga, ovo?
Zaželite se dagnji.
„Stanite s druge strane ceste, a chef će vam ih ubacivati u usta.”
Što se dogodilo s onim da se ne šalimo s hranom?
A tu je i onaj s brkovima. „Što ćemo danas jesti?” Govna!
Što?
Pa znate, probavljeni pilav.
Redikulozno.
Nije li tako bilo nekad? Zvučim kao pravi stari nostalgičar.
Imali smo izreku: „Nećeš se šaliti sa svojom hranom.”
Ništa religiozno, stvar folklora, no svejedno.
Nisam gazio na mrvice. Ovako bih podigao kruh.
Stavio bih ga negdje visoko.
Udaranje krave. Zabijanje prsta u dupe mrtvog janjeta. Čemu to?
Na kraju ga umoči u zlato. Taj će patiti u zagrobnom životu, kažem vam.
Neće mu biti lako.
Tom Nusretu. I tu se može dobro izraziti.
„Cappuccino!”
Ima restorane i u Americi. Nisam bio.
Da, jedan je u Miamiju.
Imao sam gažu u Miamiju. Ne mogu ići svuda, recimo u Nevşehir.
Spremao sam se izići na pozornicu
i stajao iza zavjese gledajući publiku.
Tko je bio u publici? Tko? Što? Vrlo sam znatiželjna osoba.
Ne zanima me jesu li svi sjeli na svoja mjesta da mogu izaći.
Nisam takav.
Nekolicina se ljudi okupila oko nekog u prvom redu.
Snimali su selfije, zajedno se fotografirali.
Imam mnogo priča o fotografiranju,
pa sam se pitao pripremaju li neku psinu.
Ljudi se katkad šale i kažu:
„Ljutite se, ali možemo li se slikati?”
Godinama… Zašto bih se ljutio?
Sad to stalno slušam zbog onih starih stand-up komičara.
„Ljutite se, ali…”
To zapravo znači: „Ljutite se, ali živo nam se jebe za to.”
To znači to.
Ne ljutim se kad me žele fotografirati.
Ljutim se kad ne uspiju snimiti fotografiju.
Ne mogu je snimiti. Nevjerojatno. Ne biste vjerovali što sve vidim.
I pitaju me… Slikaju, a onda:
„Može li s nama i İsmail?”
Ne znam.
Kako ću ja to znati? Gledam İsmaila izdaleka.
„Ne bih”, vrpolji se on.
İsmail se pravi neosvojiv.
„Dođi, İsmaile!”
„Ne, neću.” I onda pokušavate uvjeriti İsmaila.
Ovo se nedavno dogodilo. Dupe do dupeta. Ona je gurnula mene, on je gurnuo nju…
„Hajde, idemo svih pet. Burcu, Hasane, ugurajte se…”
Na kraju nisam bio na slici.
Ništa nisam rekao.
A cure imaju neke čudne filtere. Slikaju se s vama,
ali namjeste te filtere i na kraju izgledaju kao lutke.
A ja postanem Murat Boz.
To nisam ja!
Ne pretjerujem.
Čak su me jednom slikali u sauni, ali ima i gorih stvari.
Prisustvovao sam nekim događajima na filmskom festivalu u Adani.
U restoranu smo jeli kebab i u jednom sam trenutku otišao u WC.
Dakle, piškim u pisoar restoranskog WC-a
i ulazi neki čovjek. „Sad nemaš kamo pobjeći”, kaže on.
Zašto bih bježao?
Kaže mi: „Ti nas slikaj.”
„OK, ti mi ga pridrži, a ja ću nas slikati.”
Što sam drugo mogao reći?
U svakom slučaju, svi su se slikali s čovjekom u prvom redu.
Pitao sam se je li u pitanju neka šala. Nije bila. Tko je on?
Zazvonilo je zvono, svi su sjeli na svoja mjesta.
Onda sam ga vidio, poznato lice.
Rahmi Koç.
Iz moje pratnje.
Rahmi Koç jedan je od najvažnijih biznismena u našoj zemlji.
„Gospodine, otkud vi ovdje?” upitao sam.
„Što vas dovodi u Miami?”
A on mi je u šali odgovorio: „Najdraži Ceme, došli smo te gledati.”
„Rahmi, prestanite s tim.
Niste našli kartu za Maslak, a pod 'M' je bio i Miami.”
„Ozbiljno, gospodine, što radite u Miamiju?”
Sjedio je u prvom redu.
„Ceme”, kaže on, „ovdje smo kupili marinu.”
Kupio je marinu!
Gle, jasno mi je da netko kupi jahtu.
Ali zašto bi kupio marinu?
Kakav je to šoping? Odeš u Miami i zapitaš se:
„Imam li marinu? Sranje.”
Pitaš svoje prijatelje: „Imate li marinu?” „Ne.”
„Ozbiljno?” „Ja imam jednu. Za sebe.”
Onda i on kupi jednu za sebe.
Kupio je marinu.
Mi ne razumijemo cifre i način života o kojima govore veliki biznismeni.
Kao što rekoh, jasno mi je samo kad netko kupi jahtu.
Čovječe, on je kupio cijelu marinu. Ovako oni razgovaraju.
„Koliko stoji ta investicija?” „Tri do pet milijardi dolara.”
Tri ili pet?
Kako uopće može reći tri ili pet milijardi?
„Trideset do 40 milijardi dolara.” Između 30 i 40 je deset milijardi dolara.
Ma odjebite!
Mi uopće ne kužimo koliko je to novca.
Tog dana nismo mogli igrati igru koju inače igramo.
Riječ je o novcu. Što biste učinili
da se jednog dana probudite i imate 100 milijuna dolara?
Tog dana nismo mogli igrati jer je ondje bio Rahmi Koç.
Što bi mogao reći?
„Što biste učinili da imate 100 milijuna?
„Ubio bih se”, odgovorio bi.
Razmislite malo. Vi ste Rahmi Koç.
Jednog se dana probudite i imate samo 100 milijuna dolara.
Poludjeli biste. „Ali!
Dovedi mi Acuna!”
„Da, sav novac je otišao na Fenerbahçe.
Cem mora doći i pomoći mi.”
Posebna večer za Rahmija Koça.
To je društveni test koji nam pokazuje da ne znamo kolika je vrijednost novca.
„Što biste učinili da se jedan dan probudite i imate 100 milijuna dolara?”
Već godinu ili dvije publici postavljam to pitanje.
Znate da smo zahvaljujući pandemiji sad na pola kapaciteta.
Zamislite da je sve puno i da svaki dan postavljam to pitanje.
Još nisam čuo ideju u vezi s medicinom, neku briljantnu zamisao, ništa.
Sto milijuna dolara.
Jer ljudi nemaju pojma koliko novac vrijedi.
Koliko je 100 milijuna dolara?
Koliko je to sada? Oko 850 milijuna lira, zar ne?
Ili 860, tu negdje. Reći ćete mi točno na kraju nastupa.
Sto milijuna dolara.
Kad netko drugi ima novac, svi prštimo od ideja.
Naprimjer:
„Vidi onog kretena. Pun je k'o brod, a ne zna kako trošiti.”
Uglavnom, naslušao sam se stvarno glupih odgovora. Pazite sad.
„Probudiš se sa 100 milijuna dolara. Što ćeš učiniti?” A on pita:
„Ujutro?”
Ne, u podne.
Jedan mi je rekao da bi ih prebrojio.
O čemu govoriš?
Jedna je djevojka jučer rekla: „Ja bih ih uložila.”
Trošenje novca je umjetnost. To je sasvim druga priča.
Kolika je bila nagrada na posljednjoj novogodišnjoj lutriji? 100 milijuna lira.
„Što biste s tim kupili?” pitao sam.
Odgovaraju kao iz puške: „Prvo, vilu na obali Bospora.”
Dobro…
„Veliki plazma televizor.”
„I preciznu vagu.” „Zašto?”
Da si izvaže jaja.
Tako trošite novac?
Svi prvo žele vilu. Kupe je i već imaju pet milijuna manje.
Nekad su intervjuirali prolaznike na ulici.
Postoji štand za prodaju lutrije za koji se vjeruje da donosi sreću.
Štand Nimet Able.
TRT je oduvijek intervjuirao ljude koji su ondje čekali u redu.
„Što biste učinili da osvojite glavnu nagradu?”
„Dao bih je siromašnima.” „A vi?”
„Podijelio bih je s potrebitima.”
„Vi?” „Kao i moj prijatelj. I ja bih je podijelio s njima.”
„Vi?” „Dao bih je siromašnima.”
Četiri anđela.
Jebote! Tko ste vi?
Imate tako veliko srce.
Zašto onda stojite u redu za lutriju?
Znate li što je to? Vrlo je tužno.
Pokušavaju prevariti Boga.
„Bože!”
U sebi misli: „Daj da dobijem, sve ću podijeliti.”
Koji apsurd.
Bog, koji je stvorio cijeli svemir,
nije mogao podijeliti novac,
nego je odlučio: „O, Ibrahim ima jednu ideju. Dajmo ga njemu.”
Isto sam pitao i na nastupu u Njemačkoj, ali pitao sam drukčije.
„Što bi učinio da imaš 100 milijuna eura?”
Otprilike tako nekako.
„Putovao bih, stari moj”, rekao je.
„Putovao bih.”
Svidjela mi se ta ideja, ali onda ga je ulovila žena.
„Kamo ćeš?” upitala je.
Svidjela mi se ideja o putovanju.
Da budem iskren, moji prijatelji i ja, svi naporno radimo.
Prolazimo kroz teška vremena.
To se ne događa samo ovdje. Pogledajte svijet.
Još nas nije pogodio meteor.
Netko je to objavio, pa sam odgovorio.
„Meteor se približava.”
Ali to nije problem. Što ako nam uskoči u dupe?
Sad smo u toj fazi.
Meteor. Pa? Nije problem, nije mi u dupetu.
Dotle smo došli.
Zar putovanja nisu nešto vrlo značajno?
Uvijek sam želio da arogantni ljudi putuju svijetom.
Volio bih da možete otići na Galapagos i vidjeti komodskog varana.
Da vidite što je Bog stvorio.
Neki ljudi misle da je Bog stvorio samo njih.
I nas tretiraju kao nusproizvod.
No da vide komodskog varana, kako lijepog ga je Bog stvorio…
Kako isplazi jezik… Mnogo sofisticiranije stvorenje od njih.
No ljudi traže čuda na pogrešnim mjestima.
Na društvenim mrežama
dijeli se snimka lava koji govori: „Alah”.
„Alah!”
Mislim…
Sram vas bilo. Najozbiljnije.
Zar lav sam po sebi nije dovoljno čudesan?
To nije Alah. Ne, nije to rekao.
Koja sramota.
Lav, pantera i sva ostala stvorenja.
Paun i tko zna što sve ne, jednostanični organizmi.
Plavi kit, kit ubojica i sve ostale životinje…
Sramotno je tražiti čudo u tome.
Baš sramotno.
U redu je. To je u redu.
To možete objasniti u zagrobnom životu
kad budete pored Nusreta.
„Zdravo, g. Nusrete.”
„Zašto ste ovdje?”
„Zbog ovoga.”
„Cappuccino.”
Tako je lijepo putovati.
No genetsko je siromaštvo druga priča.
Dakle, postoji li nešto što se zove bogatstvo?
Da, naravno. Postoji nešto što se zove biti bogat.
No postoje i dobici od velikog truda.
Neke stvari u nama izazivaju razne osjećaje.
Svi su drukčiji.
Odmor poslije napornog rada drukčiji je od stalnog izležavanja.
To katkad i vidite.
Dobro odjeveno stvorenje, koje je očito potrošilo mnogo novca, luta okolo.
To nema nikakvog smisla. Jednostavno ne funkcionira.
Zašto? Zato…
Zato što to dolazi iz duše.
Dajte im 100 000 eura.
„Uzmi i potroši ih u Rimu.”
Trebalo bi im dvije minute.
Ili možda sat.
Salvatore Ferragamo, Gucci, Prada i tako dalje.
Ako ste genetski siromašni,
tijelo će vas za dva sata automatski odvesti u rimski Mecidiyeköy.
Odjednom ćete se zateći kako kupujete potplate cipela,
punjače za telefon… Odjednom.
Tako to funkcionira.
Razgovarat ćete s imigrantima koji prodaju kestene.
„Što ima? Kako je u Mogadišu?”
To je tako.
Da imam toliko novca, što bih učinio?
I ja bih putovao. Otišao bih na odmor. Jer nikad nemam priliku.
No svejedno me vidite na odmoru. Objavljuju moje slike na jahti.
Lani su mi čak cenzurirali bradavice.
Jeste li vidjeli? Stavili su mi crnu traku preko bradavica.
I to u takozvanim konzervativnim novinama,
uz naslov: „Nije kao nekad.”
Kao da sam nekad dojio publiku.
Ili im na kraju nastupa trljao glave o prsa.
To je tako sramotno.
Svuda bih putovao.
Išao bih na odmor. To mi tako nedostaje.
Ne dajte se zavarati kad me vidite u kratkim hlačama.
U šest mjeseci dvadeset puta objave istu fotografiju,
pa izgleda da sam stalno na odmoru. Nisam.
Zadnji sam put bio na odmoru '85-e.
Najveći su hitovi bili „Cheri Cheri Lady“ i „Self Control“. Kunem se.
Bila je '84-a, ne '85-a.
Osamdeset i peta. '84-a, '85-a, obje. To je jedini odmor koji pamtim.
Moj je ujak sa ženine strane 1985. godine…
Tada je najnaprednija tehnologija za snimanje
bila videokamera.
Naš odmor… Putovali smo egejskom obalom.
On je snimio cijeli izlet. Dragi moj.
Takva predanost. Koliko je od tada prošlo? Trideset… 36 ili 37 godina.
Čovječe, i on je bio predebeo. Tada je imao oko 130 kg.
Bio je zanimljiv čovjek. No ne bi bio prikladan za ovaj posao.
Pričao bi priču dijeleći je na komadiće.
Poput slagalice od tisuću dijelova.
Rekao bi vam sve nevažne detalje koje ste morali spajati.
Znate taj tip čovjeka. Ovako bi govorio:
„Ima ona stvar u Yenimahalleu u blizini hipodroma.
Ona drvena stvar. Što je to? Reci mi.”
A vi biste…
Koji je to kurac u Yenimahalleu blizu hipodroma?
Mogućnosti su neograničene.
„U Yeniköyu je ono, onaj restoran. I onaj čovjek, ima plave oči,
velik je. Ima sina.” Koji kurac?
„Znaš li što mi je rekao?” Ne znam.
„I što sam ja rekao njemu?” Ujače…
Postoji li tu neka priča ili ne?
Podijeli vam hrpu detalja…
Hipodrom, dobro.
Čovjek u Yeniköyu.
A tu je i minibus. Što ću s tim?
On vam daje anegdotu u izgradnji.
Ako možete povezati točkice, sjajno.
„Pogodi što se dogodilo na kraju.”
I ostavi vas da razmišljate o tome.
No ostavio nam je tu uspomenu.
Neka počiva u svjetlosti Božjoj.
Inače, njegovo prezime znači „svjetlost”.
Osamdesetih je godina sama kamera težila 20 kilograma.
Kamera teži 20 kg. Tu je i snimač koji se vješao oko vrata.
To je još 15 kilograma.
I baterija je težila 15 kilograma.
Za noćno ste snimanje imali baterijsku lampu, ovoliku.
Dakle, na sebi je nosio 40 kilograma opreme.
A on sam teži 130 kilograma.
Dakle, otišli smo u…
Ima jedno mjesto u Ayvalıku…
Kako se ono zove? Đavolja gozba?
Ne, to je otisak Ata Demirera.
Da, tako je, Eyyvah Eyvah…
O, moj dragi, dragi Ata.
Drag mi je. Ne šalim se na račun ljudi koji mi nisu dragi.
„Čovječe.”
„Koji se kurac dogodio?”
„Kako bih ja to znao?”
Snimio bih takav film kad bih to mogao izvesti, no ne mogu.
Klarinet.
Dakle, spuštate se s Đavolje gozbe i tu su Pamucak, Kuşadası i tako dalje.
Dalje prema jugu su Kuća Djevice Marije, Efez…
Seljuk, ruševine Efeza… Moj bi se dragi ujak popeo na vrh…
Bilo nas je tri obitelji.
I mnogo djece. Svaka je obitelj imala dvoje ili troje.
Snimao nas je kako dolazimo i odlazimo.
Popeo bi se na vrh amfiteatra da bi dobio širokokutnu snimku.
Sišao bi dolje sav znojan i snimao nas pored grobnica.
Svih 45 dana. Snimio je cijeli izlet.
Ovako.
Uglavnom, vratili smo se u Istanbul i tata je rekao: „Ömere, pogledajmo snimku.”
I tako smo je počeli gledati. Naš je izlet bio poput poljskog pornića.
Mi jesmo bili na snimci, mahali smo i sve ostalo, ali…
Bio je debeo čovjek.
Mikrofon mu je bio blizu…
Naš se izlet treskao i stenjao je…
Tata mu je rekao da ga zaustavi.
Izgledalo je da ćemo najebati kad stignemo u Gönen.
Eto vam uspomene.
Tad sam posljednji put bio na odmoru. '85-e.
Ali obožavam ići na odmor.
Dolazi ljeto, no ništa od odmora.
Ti filmovi koji vam se ne sviđaju…
Odnosno, koji vam se neće sviđati sljedeće godine,
snimamo ih ove godine.
Ili oni koje nećete voljeti za dvije godine,
o njima mislimo dvije godine unaprijed.
Ove godine neću ići na odmor.
Neću. I tu ništa ne mogu učiniti.
Snimam seriju Erşan Kuneri. Nemam sreće. Ali…
Što je tu je. Nema odmora.
Nije da ljeti nisam bio na odmoru. Imam malu jahtu, duga je 20 metara.
To je sve što sam mogao s poštenom zaradom.
Zašto se smijete?
Nastupam već 25 godina, sve su predstave rasprodane. 20 m je maksimum.
Svaki dan izlazim na pozornicu.
Mogu si kupiti 20-metarsku jahtu, samo jednu.
A ti se tome smiješ, budalo jedna.
Umjesto da plačeš, ti se smiješ.
Tvoj izbor, stari moj. Hashtag.
Imam malu jahtu. Odlučili smo otići na odmor.
Ljudi se žale na moje filmove. „Snima filmove uvijek s istim ljudima.”
Čak je došlo do toga da govore:
„U svojim je filmova uvijek on u centru pažnje.”
Čovječe, to je moj film.
Ima ljudi koji ne žele Arifa u G. O. R. A.-i.
U svojim filmovima glumim samo s prijateljima.
Oni misle da glumim sa svojim prijateljima iz kvarta.
Stari, moji prijatelji su glumci.
Oni su moja pratnja.
Ljudi imaju taj neki čudan dojam. Kao da su mesari ili prodavači,
a ja ih zovem i kažem: „Dođite, publika neće razumjeti.”
Čovječe, oni su moja pratnja.
To su moji ljudi.
Moji prijatelji. Russell Crowe, Şener Şen… To su moji prijatelji.
Ja sam jedina osoba na svijetu
koja je snimala i s Russellom Croweom i Şenerom Şenom.
Čak ni Russell Crowe nije snimio film sa Şenerom Şenom.
Da.
S prijateljima ne snimam samo filmove. S njima idem i na odmore.
Jednog smo dana otišli na jahtu. No budući da smo genetski siromašni,
jahta je izgledala kao ured za regrutaciju vojske. Moj brat je rekao:
„Gle stari, u glazbenim spotovima jahte su pune djevojaka.”
„Mi smo genetski siromašni. Radnička klasa, čovječe”, odgovorio sam.
„Pet ćemo dana jedriti Egejskim morem, ići ćemo na Kos, u Grčku,
ništa drugo nećemo raditi.” Uglavnom, isplovili smo.
Odmor je za mene ljetovanje. Tako mi je kodirana podsvijest.
Nemam kulturu zimovanja.
Navučete par kupaćih
i radite ono što radite zimi.
To vam daje osjećaj da ste na odmoru.
Na jahti smo. Skačemo u more, izlazimo.
To ponavljamo. Onda ogladnimo, opet skačemo.
Pit ćemo i opet skakati, pa ćemo se otrijezniti.
Sanjao sam o tome.
Zafer je složio playlistu, donio CD-ove.
Fazıla Saya, Chopinova nokturna i tako dalje.
Čovječe, stavio je CD s nokturnima.
Što znači ljeto? Slušanje Tarkana i ovakav ples, zar ne?
Ili nešto poput…
Ja sam otac tuge
Ili pjesme poput „Cuppe”.
No začuli su se zvuci Chopinova nokturna
i odjednom smo se našli u nagrađivanom filmu.
Počeli smo zuriti u horizont.
Razmišljao sam o tome da razbijem bocu i prikoljem Zafera.
Ne bismo li malo živnuli.
Ili da odem u kabinu i zadavim brata.
Situacija je bila vrlo nokturalna. Takva je bila atmosfera.
„Zafere, brate”, kažem ja njemu, „stvorio si atmosferu
kao da smo u nekom umjetničkom filmu, ali imamo samo pet dana.”
Mislio sam da bi bilo dobro da odemo na Kos i kupimo Tarkanov CD.
Da jahta malo oživi. Jer ljeto znači Tarkanovu glazbu.
Kupili smo album koji je izišao te godine. Što je ono bilo?
„Ne mogu se zasititi tvojih poljubaca” ili „S vremena na vrijeme…” Kako ono ide?
Je li „Ureži ime u moje srce”?
„Ureži ime u moje srce i nemoj me zaboraviti.” Da, hvala.
Uživali smo. Ujutro bismo doručkovali.
I mi moramo doručkovati kao obični ljudi.
Doručkovali bismo, pojeli svoj kavijar.
Nastavili bismo s bijelim vinom,
popodne rakija i smijeh, a Tarkan je pjevao non-stop.
Makar s vremena na vrijeme Moraš me nazvati
Tarkanovi se stihovi baš ne podudaraju s glazbom.
Jeste li to primijetili?
Naprimjer, kad kaže: „Ja sam otac tuge…”
Kakva je to tuga?
Otpale su ti šljokice s odijela?
Pošalji…
Ja sam otac tuge
Biste li vi Tarkanu tako govorili o svojim problemima?
„Tarkane.” „Što ima?”
„Djeca umiru od gladi.”
Pošaljite im…
Zapravo je vrlo osjetljiv čovjek. Samo se šalim.
Dakle…
Sve te Tarkanove pjesme, 15, 12 ili 14 pjesama,
nisu se prestajale vrtjeti. Popodnevnu smo rakiju popili.
Rakiju smo pili i navečer. Onda smo se prebacili na viski.
Jedino što nismo pili bio je naš vlastiti urin.
Ovako smo plesali s ručnicima.
Bili smo daleko od obale!
Pošalji, pošalji moju sudbinu…
Dobro smo se naplesali.
U uvali smo bacili sidro.
Predvečer smo još plesali.
I onda nam se približila jahta sa skandinavskom zastavom, možda finskom,
nisam siguran.
Bacili su sidro. Jedan je muškarac namatao užad…
A mi smo plesali. Čovjek je rekao: „Zdravo.”
„Pederi su”, kaže moj brat.
Čovječe…
Da ne povjeruješ.
Posljednjih devet sati samo smo plesali…
Pet muškaraca na jahti.
Plešu. Kao da peru odjeću,
izvode svakakve plesne pokrete.
Dva Skandinavca kažu: „Zdravo!”
A moj brat kaže: „Čuvajte se.”
Zašto smo takvi?
Homofobija…
Znate li što to znači? Homofobija znači sljedeće:
„Bože, nadam se da mi se ti muškarci neće početi sviđati.”
Eto to je homofobija.
„Kako možeš tako razmišljati?” upitao sam ga. „To je apsurdno.”
Ljudi su nas samo pozdravili. Otkud ti ta ideja?
„Odustani”, kaže on.
„Znam ja što je to.”
„Ali otkud ti ta ideja?” pitao sam ga.
„Što dva muškarca rade sami na jahti?”
Nas je bilo petorica.
Na temelju toga, trebali bismo biti federacija tog posla.
Mi smo za to zaduženi u toj uvali.
„Navuci tajice. Nisu dovoljno uske.
Ne ističu ti jaja.”
Homofobija…
Ozbiljno…
Ima toliko drugih osjetljivih pitanja,
no budući da pričam ovu priču, u glavama nekih ljudi,
samo zato što pričam homofobičnu priču,
netko kaže: „Priča homofobičnu priču.”
Homofobija je fenomen, zar ne?
Zašto bih ja bio homofobičan?
Nisam homofobičan, no osjećam kao da to moram i dokazati.
To je apsurdno. Želi me vidjeti kako mu skakućem u krilu.
Muškarci me ne zanimaju.
To ne znači da sam homofob. Nisu mi seksualno privlačni.
Ne smijem reći: „Ne volim muškarce koji vole muškarce.”
To je zbunjujuće. Bolje da vam pokažem poljupcem…
To nije problem koji me brine, no neke su se stvari izmiješale, shvaćate?
Jednom sam otišao u salon za masažu u Antalyi.
Otišao sam se onamo upisati, ne urezati ime u tvoje srce.
Otišao sam zakazati termin.
Jedan zaposlenik, jedan muški djelatnik…
Stvarno mi je teško ovo objasniti.
Jezik se jako promijenio.
Ako dobro ne poznaješ žargon, osuđen si na propast.
Ne možeš se spasiti ako govoriš „znanstvena osoba” umjesto „znanstvenik”.
Sve je tako i počelo. „Ne želimo 'znanstvenike i znanstvenice',
izbacimo rod. Odsad su 'znanstvene osobe'”.
„Može?” „Može.” „Sad ste najebali!”
Naprimjer, seksualna sklonost.
Kažite „seksualna sklonost” i odmah će vas ispraviti:
„Nije sklonost, već orijentacija! Jebi se, kretenu!”
Smiri se, čovječe. Zašto si ljut?
Ne moraju svi biti upoznati sa žargonom.
Zašto misliš da se to rabi na negativan način?
„Nema seksualne sklonosti, reci orijentacija.
Ili ću te sjebati.”
OK, ne ljuti se.
Svi mašu transparentima.
Sve zajednice koje su patile obrušile su se na nedužne. I na objektivne također.
Trebao sam dobiti termin i djelatnik mi je rekao:
„Ja ću vas masirati.”
„Hvala vam”, rekoh, „no volio bih da me masira žena.”
„Kako to mislite?” upitao me. „To je neprimjereno.”
Optužio me da sam neciviliziran.
„Budete li se ovako ponašali, drugi će biti i gori.” Pobjesnio je.
Podignuo je transparent: „L, G, B, T, S, C…”
Ukočio sam se. „Mogu li ja dobiti neko slovo?”
Radilo se o jednostavnom dobivanju usluge.
Ne želim da me masira muškarac. Moram li?
Nije da me nisu masirali.
Na kraju slušaš njihove priče iz vojske.
„Jednom, bili smo u Hatayu…”
Odjebi!
U Çırağanu sam. Što je Hatay?
„Zbog zapovjednika smo bili pod takvim pritiskom…”
Odjebi.
Ili onaj drugi tip koji je agresivno rekao: „Ja ću vas masirati.”
Rekao sam da to ne želim.
„Ne mogu vjerovati da to govorite.
Zar muškarac ne može masirati drugog muškarca?”
„Može”, rekao sam, „no previše ste strastveni u vezi s tim.”
Jesam li ja tu jedini koji griješi? Čovjek napada: „Ostavite ga meni!”
Pa ako vas to naljuti, obilježe vas kao homofoba.
To nije u redu. Ne budite nepravedni.
Elton John. Dopustio bih mu da mi jaše na glavi.
I njemu bi bilo drago,
ali da mi ispred kuće stalno svira glasovir,
to bi već bila druga priča. Zamislite da izlazite iz kuće,
a on stalno svira „Candle in the Wind”.
„Kad će se Cem vratiti?” Uvijek je tu, čak i kad pada kiša.
Jednom… Dvaput… A onda biste rekli: „Eltone, odjebi.”
A da vas uhvate da to govorite, biste li zbog toga bili homofob?
To je apsurdno pitanje. U svakom slučaju, zatvorimo ovo poglavlje.
Ne sviđa mi se muško tijelo.
Ali to ne znači da mi se ne sviđa vlastito tijelo.
Moje tijelo je dobro. Malo sam bucmastiji jer zadržavam vodu i to je to.
Ovaj grad u kojem živimo nije baš sjajan.
U svom kvartu ne možete džogirati ili se prošetati
da malo poboljšate cirkulaciju. Anatolska je strana zelenija.
Na području Kadıköya, zar ne?
Ondje imaju biciklističku stazu.
Na ovoj strani neka mjesta nemaju ni pločnike.
Kako pločnik može nestati u gradu, u jednoj metropoli?
Hodate, kad odjednom… „Jebote!”
Više nema pločnika.
Ne možete hodati od jedne do druge četvrti.
Je li ovo metropola?
Jednom sam džogirao u kvartu sa slušalicama na ušima.
Već 30 godina živim u istom stanu. Još od srednje škole.
Odjednom, netko me povukao za ruku.
Zabezeknuo sam se. A usto sam imao i slušalice.
„Koji se kurac događa?”
„Ne boj se”, kaže on. „Samo želim fotku.”
Ne boj se.
Onda mi je sinulo. Mora da je tako u svim civiliziranim gradovima.
Naprimjer, Keanu Reeves trči u Central Parku.
Zapnete mu nogu,
kažete: „Jebi se!”
I Matrix pada, a vi se slikate s njim.
Ili neki stariji glumac, kao Al Pacino. „Kretenu jedan…”
Kad ih srušite, oni ne mrdaju.
Glupo, zar ne?
Jedan od problema je i odlazak u teretanu.
No morate se malo kretati.
Nije dobro biti debeo. Budimo iskreni. Zar nije tako?
Upišete se u teretanu… Znate li taj osjećaj?
Platite prvi mjesec.
Odmah skinete koje kilo.
Plaćate i govorite: „Stari, već sam malo skinuo.”
Recimo. Ali teško mi je ići u teretanu.
Boraviti u svlačionici, vježbati…
A svi vam govore: „Dođi u ovu teretanu, osjećat ćeš se kao doma.”
Otišao sam u jednu. Kako se zove ona stvar? Traka za trčanje.
Stanem na tu traku. Da se malo oznojim.
Ne govorim vam ovo da se pravim važan.
Kao i svi ostali. Dvadeset minuta.
Umjesto da ih provedem sa sinom ili radeći, ja sam ondje
samo da bih vježbao.
Odjednom, pored tebe se pojavi neki čudak. „Zdravo.”
„Što ti se dogodilo s ustima?”
„Ništa. Osim što sam kreten.”
„Dolaziš li ovdje?” pita on.
Dolaziš li ovdje?
Je li to nešto što ćeš pitati nekog tko je na stazi za trčanje pored tebe?
„Dolaziš li ovdje?”
Dolazim, idiote. Ovako dolazim. Pokušavam.
„Ovdje ćeš se osjećati kao doma”, kaže on.
„Nešto ću ti reći
prije nego što mi usta postanu normalna.”
„Beyazıt Öztürk također dolazi ovdje.”
Kao da sam učenik u strukovnoj srednjoj školi.
Jako sam se razveselio.
„Jupi!”
„OK”, kažem ja, „jako lijepo.”
„Ovo je zbilja krasan klub”, kaže on. „U drugim teretanama
stalno ti smetaju.”
Znači, u drugim ti teretanama valjda bučicu zabiju u dupe.
Teretana je ionako nemirno mjesto.
U nekim se njezinim dijelovima događaju privatne stvari.
Na mjestima gdje se skidaš gol.
A ja baš nisam opuštena osoba.
Ne dajte da vas izgled zavara.
Imate one ljude u hamamima. Bez obzira na spol.
I to pogotovo starije ljude.
Vrlo su nonšalatni…
„Odradio sam trening…”
Hodaju okolo goli poslije tuširanja.
„Gdje je fen?” Je li to jedini problem, kretenu?
Je li problem u fenu?
I dok vezujete cipele da zbrišete,
jedna vam je noga na klupi, dolazi golišavac
i počinje čavrljati s vama.
„Hej, što si učinio sa stanom u Leventu?”
Što je bilo? Tražiš mjesto u koje ćeš zabiti glavu?
Kretenu, gol si.
Jesmo li u raju?
Prognani smo iz raja, došli smo na Zemlju…
Dogodila se industrijska revolucija…
Postoji povez koji se omota oko bokova. Možete se omotati i nečim pamučnim.
Stavi nešto na sebe. Tako gol… „Kako je?”
Kome bih trebao odgovoriti?
I od vas očekuje da budete prirodni. „Stvarno je odrastao.”
Teretane su zahtjevne, ali ne vidim ništa loše u tome da se dovedem u formu.
Taj kamp debeloguzih…
Uvijek se mislilo da se debelim ljudima najviše rugaju.
Većina tako razmišlja.
„Ljudi se rugaju debelim ljudima. Šale se na njihov račun.”
Ne, to je vrlo reverzibilna stvar.
Debeli su ljudi važna zajednica.
Oni ne žele da smršavite.
Pokušajte reći prijateljima da više ne jedete kruh
i vidjet ćete što će se dogoditi.
„Prestao sam jesti kruh.” „Nećeš uspjeti, nema šanse.”
„Odjebi. Ne možeš ne jesti kruh, idiote.”
„Šupčino.”
„Prestani jesti kruh i sjebat ću te.”
Mršavljenje, teretana… Ili pokušajte prestati pušiti.
„Prestao sam pušiti.” „Nisi.”
„Jesam.” „Nisi, čovječe. Ne možeš.”
„Vjeruj, ne možeš prestati. Kažem ti. Nema šanse.”
„Stvarno si prestao? Čovječe, ne možeš.”
„Prestao sam jesti kruh.” „Nisi, sjebat ću te.”
Oni postoje.
Zar ne?
To je ozbiljna ekipa.
Ujedine se da spriječe ljude da budu u formi samo zato što su oni debeloguzi.
Ne morate biti debeli da bi vam se rugali.
Mogu se rugati djevojkama koje su u formi.
I rugaju im se.
Kad takva cura ide u teretanu, debeleoguzi će reći:
„Ne ide ona trenirati, nego naći muža.”
„Istina”, kaže on.
Ne, istina je ova izjava.
Možda stvarno ide tamo da bi trenirala.
Debeloguz… Zvuči poput imena gradske četvrti.
Baš kao Vefa.
Da. Kartal Debeloguz.
Pa imamo Başıbüyük ili Veliku glavu, a dupe ili glava, ionako je svejedno.
Zar ova četvrt nema izlaz?
Vi ste viknuli: „Istina.” A što je istina?
Ono što ste nazvali istinom je ispravno.
To biste vi rekli, ali to nije u redu. Uvijek kažu:
„Idu ondje pronaći muža.” A što je vaš izgovor?
Budući da vi muža tražite u knjižnici.
Motate se po NASA-i, tražeći astronauta dostojnog vašeg dupeta.
„Zar ne postoji znanstvenik koji bi cijenio ovo dupe?
Bar mi recite koliki mu je pi.”
Da. Čime je ta djevojka to zaslužila?
Morate biti malo… u formi.
Dolazi ljeto. Umjesto da počnemo u siječnju
i do ljeta se dovedemo u formu, uvijek to odgađamo.
Na početku smo lipnja, zar ne?
Vidite, još je tu. Ništa od forme.
Jer ljudi shvate da je ljeto stiglo samo tjedan dana prije ljeta.
Vadi ona bikini i pita se: „Kako ću stati u ovo?
Nadam se da mi pristaje.”
U redu, ali u siječnju smo znali da će ljeto doći.
To ste znali.
Nevjerojatno. Stvarno.
Takvih problema nemamo sa zimskim turizmom. To je još čudnije.
Znate li za zimski turizam?
'Alo, bogataši?
Obožavam hobije bogatih ljudi. Neki su stvarno glupi.
O, bogataši… Recimo golf.
Golema livada.
„Idemo.”
Koje budale!
Dajte ovo nekom siromašku i kladim se da će rupu pogoditi isprve.
Evo ovako.
„Sjedni, jebote.
Stavi krilca na roštilj.”
Okrećem piletinu…
Zar nije glupo udarati ovim 19 puta? Moraš biti lud.
Ili zimski turizam. Skijanje i te stvari.
Skoro je 2022.
Koliko daleko možeš ići skijajući? Koliko si glup?
Zašto bi se penjao 900 m da bi pojeo hot-dog?
Na minus dvadeset.
„Ali nikad ne dolazimo ovamo. Trebali bismo.”
„Idi, skijaj. Stići ću te.”
Samo vi jedite svoje kobasice.
Imamo li ljubitelje zimskog turizma?
Bordaš li na snijegu, brate?
Čovječe, to je kul, najozbiljnije. Ideš i u inozemstvo?
Courchevel, St. Moritz…
Kamo?
U Englesku.
Da.
Malo mi je objasnio kako izgleda karta svijeta.
„Gle, bliže je onim…”
„Jebeni neuki puk…” Čovječe!
Ma znam, brate.
Pravim se da ne znam da se mogu šaliti s tim.
Zimski turizam je kul.
Navučeš skijašku jaknu…
Što je ljeto? Ljeto ljude čini jednakima.
Navučeš kupaće, nije važno jesi li faca ili nisi.
Pogledajte Rahmija Koça na plaži u Baltalimanıju.
Da mu tražim 5000 dolara, rekao bi: „Ceme, u šorcu sam.”
Ljeto nas izjednačava.
Ljeti smo svi jednaki.
Kad vidim ljude kako u Baltalimanıju plivaju u donjem rublju,
ponosan sam na njih. More je za sve. A znate u kakvom je stanju.
Ljudi misle:
„U donjem su rublju!” A što bi trebali učiniti? Skinuti ga?
Je li rublje tu jedini problem?
Zimski turizam, kaputi, jakne, skijaške naočale, sve spravice.
„Gdje ste bili na skijanju?” „U Austriji.”
„Što ti se dogodilo s ustima?”
„Ma znaš.”
„A vi?” „Courchevel.”
„Gdje ste vi bili?”
U Americi, na drugom kontinentu, je Aspen, je l' da, brate?
Jesi li bio u Aspenu?
Jesam te!
I bliže je Aljasci.
On će meni govoriti da je bliže Engleskoj.
Na početku sam rekao da imam dvije predstave u kazalištu Apollo.
A on mi govori o Engleskoj…
Bože, nemam baš najbistriju publiku.
„Jebite se.”
Čovječe, skijanje i sve to…
Tako čudno, to je zapravo kul.
Zimski vam turizam daje društveno-ekonomsku sliku.
Odjeća, oprema, nezgodno je sa svim tim stvarima.
I ti ljudi nikad ne pate zbog neke strašne nesreće.
Odu onamo vrlo kul, ozlijede se i vrate se još više kul.
„Što se dogodilo?”
„Karpalni tunel.
Ondje su mi stavili udlagu.“
No ako siromah padne na led, polomit će se.
Da padnemo vi ili ja, pukla bi nam vena.
Ako on padne, govorit će: „Ahilova tetiva…
Bili smo u Courchevelu…”
Jeste li ikad čuli da je Cem Hakko slomio dupe?
To se događa samo siromasima poput nas. „Iskrivio mu se vrat.”
Oni dobivaju samo karpalni tunel.
Udlage. Događaju se svakakva fensi sranja.
No što god da se dogodi, uvijek je nešto kul.
Nikad nije nešto što bi se liječilo juhom od jogurta.
Vrate se doma kao još veće face iako su se ozlijedili.
„Koja sam ja faca!” Uvijek je tako.
„Pukla mi je vena.” Ne. Nikad.
„Peče me u prsima.” Sve su to problemi siromašnih ljudi.
„Doktore, pluća mi gore.”
Jeste li čuli za to? Kad ste bogati, to se zove „psihosomatski refluks”.
Dakle…
Penje se do 6000 m nadmorske visine.
„Gle, bio sam tamo, sad sam tu.”
Pa? Pa što?
„Hoću li se ponovo popeti?”
„Popni se.” „OK, idem.”
To je ludost.
I uvijek se na nešto žale.
„Gdje ste bili?”
„U St. Moritzu.”
„Kako je bilo?”
„Sami Turci.”
„Jebeš to, sve je puno Turaka.”
Ne znam ni jednu drugu zajednicu kojoj toliko smeta vlastita vrsta.
Jeste li čuli za pingvina kojeg umaraju drugi pingvini?
„Idemo, dečki!”
„Odlazi, dovraga!” Jeste li kad čuli za to?
Postoji li problem poput onoga kad tijekom odmora naletite na Turčina?
„Bili smo u Rimu, zar ne Nuran?
Bio je pun Turaka. Mislili smo da ćemo poludjeti.
Usta su mi sve bolje. Bolje su.”
Dakle…
Čovječe…
Zar niste čuli za to?
Oni sami odlaze onamo. Koliko Turaka trebate?
Zašto vam to smeta?
„Bili smo u Austriji, gdje god se okreneš… Pariz, sami Turci.”
A što je s vama?
„Nas ne računaj.”
Ljudi su bili sretni kad nitko nije znao da su Turci.
„Katkad im kažem da sam Turčin i jako se iznenade.”
Možda ne vide te osobine i u sebi se pitaju: „Koji je ovo kreten?”
Zašto bi netko bio ponosan na to? „Uvijek me pitaju jesam li Francuz ili…”
„Pa da.”
„Ne, nikad. Nikad ne misle da sam Turčin.”
„Bili smo u Rimu, bio je pun Turaka.”
Da radim na granici, nikad ih ne bih pustio u zemlju.
Evo ih, vraćaju se sa zimskog odmora. „Što se dogodilo?”
„Vratili smo se…”
”Odjebite.”
„Što se dogodilo?” „Imamo previše Turaka.”
„'Ajmo!”
To je to.
Trebali bismo putovati po našoj zemlji.
Ljeto, zima, četiri godišnja doba,
sedam klima, trebali bismo obići cijelu zemlju.
Ali nikad to ne činimo.
Stvarno to ne činimo.
Kod nas se doista ima što vidjeti.
Ozbiljno. Šalim se na Atin račun.
Ata je iz Burse, Ata Demirer.
Ali tako dobro poznaje Egejsku regiju i Traciju.
Proveo je mnogo vremena u Egejskoj regiji.
Nisam tako putovao. Ne mogu puno putovati.
No ne mogu sve promatrati od kuće.
Kod kuće ste ograničeni. Ali da sam putovao…
Neki moji prijatelji snimali su film na visoravnima u Orduu.
Rodio sam se i odrastao u Istanbulu.
Koje je brdo ovdje najviše? Çamlıca. Visoko je 280 metara.
Najviše brdo koje znam je Devebağırtan.
Spustite se s Barbarosa, odatle idite gore.
„Brdo Bebek. O, kako je strmo.”
Čovječe, bilo je kuća, gradova i sela na visini od 1600 metara.
Osjećao sam se kao da sam u Avataru. Tad sam prvi put bio u gorju.
Auto je stajao okomito, ovako.
Pitate kamo idemo, a on kaže:
„Vidite li selo tamo gore? Vidite li džamiju?”
To je u osnovi raj.
Bog će vas gore moći vidjeti, zar ne?
Čovječe, bilo je ludo visoko.
Čujemo da iznad tog sela ima još jedno selo.
Uspravljamo se.
„Ovdje protječe rijeka, ondje se nešto događa…” Dakle…
To vam pokazuje kako geografija oblikuje ljudski karakter,
njihove priče, legende, narodne priče, književnost. Najozbiljnije.
Zašto u crnomorskim narodnim pjesmama ima toliko borbe?
Zašto stalno daju upute? Jer je to takvo područje.
Skočite na žičaru u zraku. Vozite se splavom niz rijeku.
Rijeke teku, selo je iza brda.
Niste primijetili? Naprimjer, narodne pjesme iz središnje Anatolije su ravne.
Odoh do fontane…
Hodate, sve je ravno, ovdje je fontana, ondje džamija.
Tamo su velike planine. No na njih će vam ukazati samo iz daljine.
Topografija crnomorskog područja je kao…
Uvijek počinje s davanjem uputa.
Odavde donde.
Niz rijeku.
Od tamo do ovamo, pa onda tamo.
I to kao da se ne izgubite…
Da se ne izgubite u pjesmi…
Rijeka teče, dolazi odavde…
Sokol, let ptica, pucanj…
I to je: „Vau!”
„Stvarno dobro plešeš.”
Gle, kako je to uopće pjesma?
„Hoće li rijeke Ordua poteći nagore?”
Možete li pojmiti veličinu tog projekta?
Jeste li takvo što ikad čuli u Anatoliji ili u Egejskoj regiji?
Ako se dogodi ovo, dogodit će se i ovo.
Sve je to vrlo čudno. „Čovječe, te rijeke…”
Kao Lavoisierov zakon. Ako to stvara pritisak odavde,
onda to prelazi preko toga. Bilo bi jebeno ludo.
U Središnjoj Anatoliji: „Dođoh joj do sobe, prođoh kroz njezin ajvan…”
Hoću reći, sve je ravno.
Skakao bih s krova na krov…
Jugoistočna Anatolija.
U Središnjoj se Anatoliji sve svodi na provale.
Ovako to ide u Anatoliji.
Prođoh kroz njezin ajvan Uđoh u njezinu sobu…
Zašto ulaziš u sobu?
Kod nas postoji samo jedno etičko pitanje. A njihov je problem sljedeći:
Osuđeni smo na propast Ako drugi čuju za nas, draga !
Onda to ne radite!
Je li jedini problem ako drugi čuju za vas?
To možda objašnjava naš genetski kod, promislite malo.
To je doista čudno.
Ako se u tako mnogo pjesama ljudi brinu da će ih uhvatiti u preljubu,
onda znači da imamo ozbiljan problem.
Zašto je to jedini problem, čovječe? Ako je nešto loše, onda je loše.
Ako drugi čuju za to…
A ako ne čuju? „Jebi ga, onda ćemo to učiniti.” Molim?
Ima li to smisla?
Ako ljudi ne čuju za to, samo dajte!
Štoviše, nenormalno je da takva ploča uopće postoji.
Kako može postojati takva ploča?
Bi li netko ušetao u studio i zapjevao:
Osuđeni smo na propast čuju li za nas…
Čut će, snimaš jebenu ploču!
Jesi li uopće svjestan da se snima?
Tko zna što će se dogoditi Ako ljudi čuju za to…
Vidjet ćeš kad ti izađe ploča.
Nedostatak pažnje…
Postoji nešto što se zove „sindrom nedostatka pažnje”, zar ne?
Nedostatak pažnje.
Što znači manjak koncentracije.
Zar ne? Englezu?
Dakle, postoji poremećaj koji se zove „nedostatak pažnje”.
Je li „nedostatak” znači pomankanje? Znači.
Pomanjkanje koncentracije, nazovimo to tako.
Crnomorske pjesme sadrže pomanjkanje koncentracije.
Jeste li ikad išli za tim?
Dakle, pjesma ima „nedostatak pažnje”.
Dat ću vam primjer iz nekih klasika. Recimo…
Odgrni bijelu tkaninu
Da ti vidim lice Da ti vidim lice
Da ti vidim…
Što se dogodilo?
Gle, u sekundi je nestala. Puf! Upala u crnu rupu.
Pitam se što se poslije dogodilo.
Razmislite malo o pjesmi.
Užad moje košare…
Zar ne?
Užad moje košare Reže mi rame
Reže mi…
Mi… Reže mi…
Nedostatak pažnje.
„Furkane.” „Samo sekundu.”
Što se moglo dogoditi? Mislim…
Da ti vidim…
Na što je skladatelj mislio?
Da ti vidim lice…
Da ti vidim…
Lice…
„Ne, to bi bilo isto.”
Da ti vidim…
„Razmislit ću o tome.”
Čudno, zar ne?
Tko bi uopće razmišljao o tako trivijalnim stvarima? Samo ja.
Raju, raju.
Ali nikad ne putujemo.
Imamo tolika blaga. Karacaoğlane, Yunuse, ova zemlja je…
Ne želim zvučati kao reklama za banku, ali znate kako kažu:
„Ljudi ove zemlje…”
Glasom Haluka Bilginera.
„Najbolja turska paprika…”
A Halukov glas je poput…
Haluk Bilginer ima takav glas.
Unutra ima autobusnu liniju, malenu.
Za unutrašnja putovanja.
Haluk Bilginer.
Kad kažete Yunus, mladi ljudi posežu za osobnim kartama.
Misle da ste iz policijske jedinice Yunus.
Mislim na Yunusa Emrea.
Nitko pojma nema.
Da bismo našim vrijednostima dali veću dimenziju,
katkad o njima govorimo u množini.
„Karacaoğlani.”
Tko su oni? Kao da ih je nekoliko u policijskom kombiju.
„Yunusi.”
Yunus Emre. Karacaoğlan.
U jednom nastupu govorim o Dadaloğluu.
To su naše vrijednosti, u redu, ali…
Što nam je preostalo? Mi sami?
Naši ljudi imaju nešto… nešto…
Gle, ništa.
Ni vi se niste mogli sjetiti.
Naši ljudi imaju nešto, to svakako.
Imamo mi to, ali…
nije uobičajeno. Pomalo je osobno.
Naprimjer, ne postoji nešto kao Nasredini-hodže. Postoji Nasredin-hodža.
Yunusi. Ne, nisu Yunusi. Samo je jedan Yunus. Jadničak.
Što je od toga ostalo za nas?
Nitko o tome ne govori mnogo.
Naprimjer, Nasredin-hođža je otac moje profesije.
Slažete li se? Humor, tolerancija, gledanje stvari iz drugog kuta.
Nasredin-hođža otac je ove umjetnosti.
On bi rekao: „U pravu si.”
„Ali hodža je… „I ti si u pravu.”
„Kako je to moguće?” „I ti si isto u pravu, majmune.”
Sad idemo.
Sad je prisutan kao manifestacija
ljudskih dilema i čudnosti.
Kao način na koji gledamo na stvari, a živio je u 13. stoljeću, čovječe.
Otac ove umjetnosti.
Moj prvi nastup bio je u školskoj predstavi i glumio sam Nasredin-hodžu.
Počeo sam od vrha. Prije 42 godine
počeo sam kao Nasredin-hodža, a onda sam padao sve dovde.
Ne kažem da imam ono što i on,
no u usporedbi s ljudima koji kažu sljedeće, nije ni da nemam.
Osoba koja u životu nije nasmijala ni jednu drugu osobu, kaže:
„Mi smo potomci Nasredina-hodže.”
Nikad nikog nije nasmijala.
Nikad nije pokazala da uživa u bilo čijim šalama.
Nikad nije razmišljala o kritikama i rekla: „Da, možda imaju pravo.”
Tko si ti da bi rekao:
„Mi smo potomci Nasredina-hodže”?
Pa? „To znači da se ne moramo puno truditi.”
Kako možeš reći da si potomak Nasredina-hodže?
Tko su ljudi koji postavljaju glupa pitanja u hodžinim anegdotama?
„Hodžo, režeš granu na kojoj sjediš.”
A što ako jesmo njegovi potomci?
„Hodžo, zašto bi fermentirao jezero?”
Svi su oni iz istog sela.
Zar nije moguće da smo njihovi potomci? Njih nitko ne prisvaja.
Svi bi samo nosili hodžin turban.
Usporite malo. Može li biti tako lako?
Je li lako postići da te pamte 800 godina?
To vam je Nasredin-hodža.
Koliko već dugo ovo radim? 25 godina.
Kako 25 možete usporediti s 800? Svi jedva čekate da završim.
„Yilmaze, ima li ovome kraja, jebote?”
Može li 800 godina završiti? Osamsto.
Ali živio je u 13. stoljeću, što također ima utjecaja na ovo.
Trenutno nije lako.
Anegdote Nasredina-hodže prepričavaju se 800 godina,
ali to je 13. stoljeće.
Da se jedna od tih priča dogodi sada,
jadnika bi uništili u tjedan dana.
Najozbiljnije. Pa zar nije tako? Dakle, hodža ode na bazar,
okruže ga djeca i kažu: „Hoćeš li nam kupiti svirala?”
„Hej, kupi nam svirala.”
Ovaj mali je sinkroniziran. Vjerojatno je Mongolac.
On kaže…
Sva djeca… Pa svi znate tu priču.
Okupe se oko njega: „Hodžo, kupi nam svirala.”
Samo mu jedan od njih da novac i kaže:
„Je li ovo dovoljno novca za sviralo?”
Hodža ode na bazar i donese sviralo onom dječaku koji mu je dao novac.
„Izvoli, uzmi ga. Tko da novac, taj će i svirati.”
Što je to?
Da sam izveo takav društveni eksperiment,
sljedeći bi mi tjedan psovali cijelu obitelj na društvenim mrežama, Twitteru…
„Kurvin sine, rasplakao si djecu.”
„Mogao si kupiti svirala za sve.”
„Dabogda bankrotirao.” „Tarkane, Atheno Gökhane, prokleti bili!”
Jesam li u pravu?
Istina je.
Muke našega doba. Ali tu su i prednosti.
Žena Nasredina-hodže bila je malo čudna.
Ja sam po tom pitanju imao sreće.
Hodžina je žena bila strašno ružna. Poslije vjenčanja, upitala ga je:
„Hodžo, kome ću pokazati lice, a kome ne bih trebala?”
„Bilo kome osim meni”, odgovorio je.
Nikad nisam imao takav problem. Hvala Bogu, imao sam sreće.
No ovo stoljeće ima druge probleme.
Nisam toliko ambiciozan, ne želim da o meni govore 800 godina.
Ali mladi to moraju naučiti.
Ispričate im priču o Nasredinu-hodži.
„Što je tu smiješno?”
Ne mora sve biti smiješno.
Važna je ideja, način na koji gledamo na stvari.
„Fermentirao je jezero. 'Što ako upali?' upitao je.”
Je li to pouka priče?
„On kaže 'Što ako upali?' Ne kužim.
Je li upalilo?”
Generacija koju zanimaju samo rezultati. Jebo ovu generaciju. Koja šteta.
„Pa što ih je onda hodža pokušao naučiti?” Ništa ih nije želio naučiti.
Govorimo o nečemu što se dogodilo 1278.
Ti se ne sjećaš što si jeo prošli tjedan.
To je priča o čovjeku koji 1275. sjedi na obali jezera s jogurtom u ruci.
Možda i nije bilo tako. Koga briga?
Možda je pušio.
Držeći jogurt.
Kad mu je pao tlak, pojeo je malo jogurta.
Došli su seljani, on je sakrio cigaretu i ostao s jogurtom. Ne znamo.
Je li to moguće? Jest.
Pitali su ga: „Što radiš?”
„Vratite se u selo, hajde.”
„Vrati se u selo, čovječe.”
„Hodžo, što radiš?”
„Hoćemo li i mi imati potomke?”
„Ništa ne radim.
Ti kreni natrag u selo, a ja ću doći na magarcu sjedeći naopako.”
„Hodžo, što radiš s tim jogurtom?”
„Ništa ne radim. Dobro…”
„Fermentiram jezero. Recimo.
Mislim, recimo to.”
„Hodžo, može li jezero fermentirati?”
„Što ako može?”
Kaže hodža.
Onda je pomislio: „Sad će debil svima reći za to.”
Možda se to dogodilo, ne znamo.
Nasredin-hodža nije nas učio
da je nešto smiješno, da je čudno ili drsko.
Možda je ovako. Možda je onako.
Njegova je poruka: „Jeste li spremni za te mogućnosti?”
Ovaj mali šou.
Sigurno ste čuli brojne glasine o njemu. Pogledajte. Završio je.
Mislim…„Bit će ovako, bit će onako…”
„Hoće li nas zaboljeti dupe?”
To mi nikad nije bio cilj.
Želio sam nešto podijeliti,
želio sam da se zajedno smijemo i to više nego ikada.
Što mislite o čemu će ljudi govoriti za tjedan dana?
„Jeste li gledali šou Cema Yilmaza?”
„Ma da, jesmo, bilo je malo čudno,
tijekom pandemije. Snimali su ga.”
„O čemu, zaboga, govori?”
„Pa…
Drukčije je nego prije. Mislim, stvari koje znamo,
ali nema to isti šmek. A i malo je napuhnut od viška vode.”
„Pa što? O čemu govori?”
„Ne znam, naprimjer…
Prdnuo je kad je bio klinac.”
„Ne znam, zapravo.
Ima jahtu, bradavice mu više nisu iste. Takve stvari.”
„Što ti se dogodilo s ustima?”
„Ništa. Osim što sam kreten.”
Prijevod titlova: Palma Roje