El Ucho
PODLE KNIHY OD CECE BELL
Jmenuji se Cece Bell.
Jako malá
jsem bydlela v tomhle velkém starém domě v městečku ve Virginii.
Třpyť se, třpyť se, hvězdičko…
Byla jsem střelené dítko.
Vzpomínám, jak jsem si hrála s máminými věcmi…
Pusť tu rtěnku, slečinko!
…a zlobila tátu…
Ale Cece. Ty otrapo.
…a hodně koukala na televizi se sestrou Sarah a bratrem Ashleym.
Siloblesk ochraňuje všecko
silou elektrickou.
Taky si vzpomínám na ten děsivý den,
kdy se vše změnilo.
- Bolí mě hlava! - Cece, jsi v pořádku?
Cece? Cece!
Mami, Cece se něco děje.
Ach, Cece.
Bože!
Cece?
Celá hoříš.
Georgi!
- Co? Co se děje? - Musíme něco udělat! - Co? Co se děje? - Musíme něco udělat!
Ano. Musí do nemocnice.
Jsem tu. Cece, zůstaň se mnou.
- Je to moc zlá infekce. - Kristepane.
Dáme jí léky a budeme ji pozorovat.
Poskytneme jí skvělou péči, ale bude to chtít čas.
Neboj, Cece. Všechno bude dobré.
Vše bylo tak tiché.
Úplně špatné to nebylo. Dost jsem si kreslila.
…nádhera!
A dostala jsem bezva dárky!
Cítila jsem se mnohem líp.
Konečně jsem mohla jít domů.
Vítej zpět, Cece.
Vzpomínám, jakou jsem měla hrůzu, že budu muset zpátky do nemocnice.
Tak jsem se držela u mámy, ať byla kdekoli.
Ale jednoho dne jsem ji ztratila.
Mami? Mami?
Tehdy mi to došlo a myslím, že mamince taky.
Už jsem neslyšela.
AUDIOLOGIE
Tohle teď posuneme sem.
- Jak si vedla? - Zdá se, že ztratila velkou část sluchu.
Ten muž řekl, že potřebuju sluchadlo, a o týden později jsem ho dostala.
…šikovná. Výborně!
Slyšíš něco?
- Cece? Slyšíš mě? - Jo.
Ano, slyším,
ale všechno zní moc divně. Dokonce i já.
Nebojte. Za chvilku si na to zvykne. Nebojte. Za chvilku si na to zvykne.
Dáš si lízátko, Cece?
Ale ne.
Haló? Haló?
Moc divný.
- To není možný, že máma koupila limču! - Viď?
Máme štěstí.
Myslíte, že s tím sluchadlem vypadám divně?
Ani náhodou! Vypadáš dobře.
Trochu divně ale zníš.
Prostě jinak, než jsi zněla dřív.
Cože? Já zním zvláštně? To vy zníte zvláštně!
Mým lékem na naštvanost byla televize.
Byl to jediný zvuk, který mi dával smysl.
Když jsem měla začít chodit do školky, byla jsem nervózní.
Budu vůbec někomu rozumět?
A jsme tu!
Podívej, Cece. Není to pěkné? Podívej, Cece. Není to pěkné?
Bude vůbec někdo rozumět mně?
Kdo je to?
Ahoj, já jsem Wendy.
Ahoj.
Ona ho má taky.
Vítej!
Pojď si sednout sem k nám.
Dobře.
Ahoj, mami.
Posaď se vedle mě!
Ahoj všichni. Jmenuji se Dorn a jsem vaše nová učitelka.
Letos se toho budeme učit spoustu,
ale dneska si povíme o odezírání ze rtů.
Odezírat znamená sledovat, jak se lidem hýbou rty, když mluví,
abychom jim lépe porozuměli.
Myslím, že potřebujeme malou ukázku. Cece, pomůžeš nám?
Dobře.
Dobře, Cece. Co myslíš, že musíš vidět, abys mohla odezírat ze rtů?
- Rty? - Ano! Přesně.
Tak můžeš mi říct, co říkám, když dělám tohle?
Já nevím.
To nevadí. Zkus to teď.
Ahoj Cece.
Ahoj Cece?
Ano! Poslouchala jsi a sledovala mé rty a zjistila jsi, co jsem řekla.
To je odezírání ze rtů.
Jestli se ptáte,
zda jsme se učili i znakový jazyk, tak ne.
Tehdy nám neslyšícím dětem ukázali jen to, jak se odezírá ze rtů.
Je to snadnější, když zároveň sledujete, jak se lidi chovají.
Jsem smutná.
Jsem smutná!
Dobře! Teď zkus tohle.
Jsem šťastná! Jsem šťastná!
- Jsem šťastná! - Ano. Správně!
A jsem šťastná, protože odezíráš ze rtů.
Tak dobře, děti. Až dnes přijdete domů,
trénujte odezírání ze rtů s rodinou a přáteli.
Dnes je k večeři sekaná a bramborová kaše.
- Sekaná a bramborová kaše! - Ano! Správně!
Dorn nám ale neřekla, že odezírání ze rtů je často vážně těžké.
Jako třeba když lidi křičí…
Cože?
…nebo mají knír…
…nebo mluví s plnou pusou.
Někdy lidem na rty nevidíte vůbec!
Cože?
„Zmrzlina.“ Tos řekla!
Vlastně „dezert“.
To je totéž!
- Jo! - Nejhorší ale je,
když mluví všichni najednou.
To vám držím palce.
Cože?
To se nedá.
Cvičili jste včera odezírání?
Jak vám to šlo?
Snažit se odezírat ze rtů a porozumět,
to bylo moc složité.
A bylo moc těžké to vysvětlit komukoli
mimo školu. mimo školu.
Já a mí spolužáci jsme to chápali.
Všechno bylo nové a jiné.
A byli jsme ztraceni, unášeni na vlastních planetách,
ale aspoň jsme byli ve stejném vesmíru.
Netušila jsem, jak moc se ten vesmír postupem let změní.
Budu chodit do třídy jako dřív?
Ne, je mi líto. V tvé nové škole taková třída není.
Takže tam nebude nikdo jako já?
- Co když jim přijdu divná? - Nepřijdeš. Umíš skvěle odezírat. - Co když jim přijdu divná? - Nepřijdeš. Umíš skvěle odezírat.
Navíc jsme ti s tátou do školy koupili tohle extra výkonné sluchadlo.
Vidíš?
Mami! To je obrovské.
No, bude znít hodně jako tvé běžné sluchadlo,
ale má jeden velký rozdíl.
Budeš ho používat s tímhle mikrofonem.
Učitelka ho bude nosit a její hlas ti půjde přímo do uší.
Uslyšíš všechno, co bude říkat.
Já… já nevím.
Ale Cece. Nezkusíš si ho?
Uvidíš, jaké to je.
Počkat. Co to říkal?
Asi si říkáte:
„A co zapnout titulky a číst slova na obrazovce?“
No, když jsem byla dítě, tak neexistovaly.
Tak jsem se snažila z televize odezírat.
Někdy to šlo.
Je čas oběda, Siloblesku.
Snad máš rád měkký salám!
Díky, Lančmítko,
ale mám ho radši smažený.
Většinou to ale nešlo.
Co? Ale, to je jedno. Ze zadku odezírat neumím!
Hej! Já se na to dívala. Hej! Já se na to dívala.
Dva proti jedné.
Hele! Ona má sluchadlo.
Počkat. Co to teď řekla?
No…
Jedno dítě tomu druhému řeklo… „hluchoune“.
„Hluchoune“? To je sprosté.
Hluchoun!
Proč se směješ?
Zní to prostě směšně!
Hluchoun!
Hluchoun.
Co to do mě vjelo?
Slovo „hluchoun“ zní možná směšně,
ale doopravdy ani trochu směšné není.
To je asi o trochu lepší.
Ale ne.
Hele, „hluchoune“.
Budou mi taky říkat „hluchoun“?
Měj se, Cece.
A neboj. Dneska si to užiješ.
- Pá. - Zatím, mami.
Ahoj Carrie.
Ty, Johnnie, co je to?
Rádio.
Zapni ho!
- Ty jo! Tu písničku žeru! - Já taky. - Ty jo! Tu písničku žeru! - Já taky.
Já taky!
Ta píseň je tak ohraná, až je o-hrom-ná.
Ahoj!
Rychle, už jde!
Dobrý den, paní Sinklemannová. To je mikrofon. Můžete…
Můžete si ho dát na krk.
Skvělé. Děkuji, Cece.
Tak ještě jednou.
Ach jo.
Je všechno v pořádku?
Jde?
Vítejte zde, dítka má nová,
já jsem paní Sinklemannová.
Paní Sinklemannová
přes mikrofon zněla hlasitě a jasně.
A i když ke mně nebyla čelem,
rozuměla jsem každé slovo.
Nezapomeňte úkoly psát.
Dnes není se čeho bát,
tak si pojďme hrát.
Ty jsi hluchá?
Možná.
Slyšíš tohle?
Johnnie Wilsone!
Okamžitě to vypni a pojď se mnou. Hned! Okamžitě to vypni a pojď se mnou. Hned!
Ostatní si otevřete sešity a nakreslete, co vás těší.
Hned jsem zpět.
Johnnie, tvé chování mě vytáčí do…
Dobrý den, paní Jonesová!
Půjdeš do ředitelny, mladíku.
Řediteli Eckharte, někdo by s vámi chtěl mluvit.
Že ano, Johnnie?
- Depka? - Ježíš!
Chcete být někde jinde?
Bylo to naprosto úžasné.
Slyšela jsem paní Sinklemannovou a rozuměla jí,
ať byla kdekoli po celé škole.
I když šla…
…na záchod! …na záchod!
Čemu se směješ?
Ničemu.
Ale tohle nebylo „nic“.
To bylo něco.
Něco ohromného!
Tak jako Siloblesk používal všechno to vybavení v boji za dobro,
i já mohla používat vlastní vybavení, bezdrátový zesilovač,
abych byla superhrdinka.
Ať si mi ostatní říkají „hluchoun“…
…ale vy mi říkejte „El Ucho“.
SPLÁCH!
Co se stalo?
Nic.
- Dáš si brambůrek? - Díky.
Jsem Laura. A to je hezčí jméno než to tvoje.
Jsi celkem vtipná. Zajdeš po škole ke mně domů?
Tak dobře.
Bezva. Tohle budeme dělat.
Dáme si brownies a postavíme
bunkr z polštářů, budem kreslit a hrát si s Chlupáčem.
To je moc pěkný.
Díky.
Ale můj je hezčí, viď?
Tak jo.
Hele. Zahrajeme si jídelní hru.
Tak dobře. Co je to?
Prostě choď kolem stolu. Je to zábava!
To je ono?
Zlepší se to. Jen choď dál.
Teď, Chlupáči.
Teď!
Měla ses vidět, to byla psina.
Jak se ti líbí být má kamarádka, El Ucho?
Má mysl tě dostala přesně tam, kam chci.
Zcela pod mou kontrolu!
Mě ovládat nemůžeš, doktorko Nepříjemná!
Na ni, Chlupáči!
Ne tak rychle, štěňátko.
Co říkáte mým pohybům, doktorko Nepříjemná?
Nejsi nijak skvělá, El Ucho!
Ale ano, jsem. Mrkej na tohle!
Pomoc! Pomoc!
Jak se nejlíp vyrovnat s podobnými „kamarády“?
Ignorovat.
Pomoc!
Promiň.
Jo. Pamatuj, že se tenhle týden budeme oblékat jako dvojčata.
Tak si zítra vem modrou halenku a bílé kalhoty, ano?
Dobře.
Zapomněla jsem si úkol.
Bez obav. Já ho zapomínám léta.
Máš na sobě špatnou modrou.
To není možný. Teď neladíme.
Děti, tohle je naše nová žákyně Ginny.
Ginny, posaď se tam vedle Cece.
To je sluchadlo?
Asi jo.
Já si to myslela.
Siloblesk je trouba. Nikdo nemá rád jeho ani jeho svačinový box.
Siloblesk je super.
Ani náhodou. Ten pořad je pro mrňata.
Promiň, Lauro, ale já nemluvila na tebe.
Tak ta písnička není.
Brzy budu mít narozeniny.
Přijdeš ke mně přespat?
Té hlouposti se snad nezúčastníš, ne?
Asi radši ne.
- Promiň. - Jo, nepřijde.
Je má nejlepší kamarádka, ne tvá. Je má nejlepší kamarádka, ne tvá.
Mě ovládat nemůžeš, doktorko Nepříjemná.
Ginny, počkej. Myslím, že nakonec asi přijdu.
Ty tam půjdeš?
Jak je libo. Užij si to.
Užijeme.
A najednou to bylo „sbohem Lauro“ a „ahoj Ginny“.
Držela jsem si palce a doufala, že ona se stane mou nejlepší kamarádkou navždy.
AUTORKA PŘEDLOHY
Dnes jistě se mám líp, než včera jsem se měla,
když zjevil ses mi
a strhl mě jinam docela.
Když budem držet při sobě,
poletíme jak střela vstříc něčemu, co skvělé je.
Dobrý nápad, co se formuje. Dobrý nápad, co se formuje.
Nechci nic, co mě svazuje.
Jo, když blízkost tvá mě hřeje, cítím se blaze.
A společně snad můžem lítat po obloze.
Nechci nic, co mě svazuje.
Jo, když blízkost tvá mě hřeje, cítím se blaze.
A společně snad můžem lítat po obloze.
Překlad titulků: Jiří Sailer