ШУҐАР
- От і все. - Так.
Не робіть йому боляче.
А якщо втікатиме?
Постарайтеся не робити боляче.
Аякже.
МОТЕЛЬ ВІЛЬНИХ НОМЕРІВ НЕМАЄ
Людям у біді треба виговоритися. Але ти знаєш давню приказку.
«Не знаєш, то й не шкодить»?
Як почуваєшся?
Як я почуваюся? Людиною, але...
Краще.
Генрі сказав, що ти не повинен вставати, треба відпочивати.
Навряд чи це означає зомліти на підлозі.
Я не зомлів. Я люблю спати на підлозі.
Та я бачу.
Ти розмовляв уві сні.
Когось кликав.
Мені здалося, то іноземна мова.
Ти розмовляєш іноземною?
Я говорю багатьма мовами світу.
Котра година?
По десятій.
Мені треба в душ, а потім починати робочий день.
Я принесу кави.
- Ні, Мелані. - Шуґар,
ти серйозно думаєш, що мене можна втягувати
в цю хтозна-яку херню, нічого не пояснивши?
Та, мабуть, не можна.
- Я піду по каву. - Добре. Кава.
Я хотів би розказати їй усе, але не можу. Взагалі.
ДЕВІД СІҐЕЛ 1988 - 2023
«Людина – як подих, а життя її – мов минуща тінь.
Ти змітаєш людей.
Вони як сон, як трава, що оновлюється вранці.
Вранці вона буяє і росте, а ввечері тьмяніє і сохне».
Карлосе, дай нам поговорити.
Коли померла твоя мати... мені було важко.
Але тоді я бодай трохи міг утішитися тим...
що настала її пора.
Але це?
Це інше.
Коли батьки пережили рідну дитину...
Я щиро співчуваю.
Від Олівії досі немає звісток?
Ні. Я б тобі сказав.
У минулому вона була безвідповідальною,
але навіть у найгіршому стані прийшла б сюди.
Справді думаєш, що з нею біда?
Так, думаю.
Карлосе.
І сидять вони за баром Кидаючи хліб мені у банку
Питають: «Чоловіче, що ти тут робиш?»
Недоносок кінчений, не смій мене чіпати!
Не смій мене чіпати.
Телефон Мосса.
ПЕРЕДЗВОНИ БУДЬ НА ЗВʼЯЗКУ.
Хтось його шукає.
У мене дуже багато запитань.
Хто така Джен?
Єдине слово, яке я розібрала у твоєму сні. Джен. Хто це?
Моя сестра.
Сестра? А де вона? З нею щось ста...
Хтось іде.
- Це Міллер. - Що за Міллер?
Мій бос.
Шуґар, відчини. Я хочу поговорити.
Це той, що вдарив тебе ножем?
Ні. Це друг.
Якщо друг, чому не відчиняєш?
Бо не хочу.
А якщо взяти перекладину для рушників?
Перекладина від нього не врятує.
Задній двір.
Ходімо.
Привіт.
Ну вибач. Я просто хочу поговорити.
Заводь машину. На.
Чому Міллер так чинить?
Напевно, щось сталося. Щось змінилося.
Зупини.
Господи. Що це за фігня там була?
Той старий однією рукою підняв?
Я його хряснула. Мусила хряснути.
- Так. Він очуняє. - З ним усе буде добре?
Добре. Як це він твій друг?
Я давно його знаю.
«Я хочу поговорити». І що це було?
Про що? Що ти зробив?
Послухай.
Слухай, я...
Я слухаю.
Так, але... Його звати Міллер.
Він і ще дехто, ми всі працюємо разом.
Як це? Типу, приватні детективи?
Ні, не... Тобто... Це моя основна робота,
але в кожного з них – своя основна робота.
Ми – учасники групи.
Організації, про яку нікому не можна знати.
Але про це я... не можу тобі розказати.
Я жахнула цього кадра по голові перекладиною для рушників.
- Тому ти розкажеш. - Я вдячний.
Але не розкажу, бо це небезпечно.
Не лише для тебе, хоча це факт,
але й для мене та багатьох друзів. Важливих для мене людей.
Цю таємницю я бережу вже давно.
Усі ми її бережемо.
Я ніколи й нікому не хотів розповідати,
а тобі хочу, але... не можу.
Ти шпигун.
Різні мови.
Спостерігаєш, слухаєш.
Тебе більше цікавлять інші, ніж балачки про себе.
Тобто боже мій. Я мала б здогадатися.
Навіть за мірками Діви я мала замислитися.
Я розпитував тебе тільки тому,
що хотів знати відповіді для себе.
Ти шпигун.
Суть у цьому? Ти іноземний шпигун.
Ми тут, щоб спостерігати.
Офігіти.
Це наша місія. Єдина місія.
Боже. Мені б сигарету.
- А Торп? - А що з ним?
Він теж з ваших?
Так.
- Але тебе не переслідує. Допомагає? - Чорт.
Що таке?
Генрі. За нього візьмуться.
Треба їхати. В університет.
Отже, так, частину розділу Ларсена пройдемо.
На попередньому занятті ми розглядали пізній палеоліт.
І десь там на обрії бовванів мезоліт.
Це було 30 тисяч років тому. Неандертальці, Homo sapiens,
дивергенція видів.
Бери, Генрі.
Не відповідає.
Складність і суперечливість.
Здатність переживати розмаїття суперечливих почуттів
і думок одночасно.
Ось чому ви зараз тут, а ваші далекі пращури – ні.
Слухаю вас.
Я шукаю друга. Це викладач, Генрі Торп, антропологія.
Він сьогодні популярний.
А чому?
Розминулися?
Чорт. Це напевно Міллер.
БУДЬ НА МІСЦІ ЧЕРЕЗ ГОДИНУ.
Хтось замітає сліди.
Прибираючи всіх, хто повʼязаний зі Столлінгсом.
Ну?
Треба знайти Мосса, поки вони не знайшли. Генрі має зачекати.
Їдьмо.
Я таке скажу, що ти розсердишся.
Але знай, що я теж сердитий.
Що?
Мої люди, Міллер і деякі інші...
Вони не дають мені знайти Олівію.
Стоп. Твої викрали Олівію?
Ні, ні. Ні. Вони...
Що вони з нею зробили?
- Нічого. - Боже мій.
Ми не кривдимо людей. Це не про нас. Чесне слово.
- Я все владнаю. - Боже.
Думаєш, вона там?
Там живе відморозок Столлінгса.
Він може знати те, що нам треба.
Посидь тут. Добре?
Туди я точно не піду.
Добре.
Чого це ти?
Я передумала. Піду з тобою.
- Не відходь. - Добре.
Шуґар.
Усе. Ходімо.
Усе вийшло з-під контролю.
Може, пора вповільнитися. Передихнути.
«Нехай візьме гору холодний розум» і таке інше.
Багато хто каже, що я дуже обдарований.
Але передбачати я не вмію.
Авжеж. Можна й так зробити.
Клінтон переведе тебе в інший номер,
про всяк випадок. А я вернуся через...
Не знаю. Але я вернуся.
- Добре. - Добре.
Гей. Ти в порядку?
Без неї я не повернуся.
Добре.
Ось він.
Вечір, коли я отримаю відповіді.
Так чи інак.
МІЛЛЕР
Я відповів їй щиро.
Ми такого не робимо.
Викрадення. Вбивство.
Не має значення, що Мосс був відморозком.
Нам не можна завдавати людям болю.
Ми тут заради одного – щоб зберегти наш мирний спосіб життя.
Але цей світ змінює нас.
Змінює нас усіх.
Що тут у вас?
Місію закінчено.
Нас відкликають.
Що?
- Це правда. - Генрі.
Я в порядку. А ти краще її послухай.
Стривайте. Що?
Надійшла звістка з дому.
Тому Міллер тебе шукав.
Тому ми тут.
- Обговорюємо вихід. - Місію не скінчено.
Скінчено.
Через день-два ти й усі присутні в цій кімнаті,
усі колеги покинуть планету.
- Хто сказав? - Дім.
Ти обговориш з Міллером деталі виходу.
Ні. Хвалю за спробу. Але без Олівії я не піду.
Ще й як підеш.
Без неї не піду.
Олівія Сіґел.
Жінка, яку я шукаю.
Загадка, але дехто з присутніх однозначно
не хоче, щоб я знайшов цю жінку!
А тепер що?
Стільки пробули, і раптом, без попередження,
маємо знятися й піти геть? Ні!
Олівія Сіґел – не наша місія, Шуґар.
Ти втратив розуміння загального добра.
Де вона?
- Джон. - Годі. Більше ніяких ухилянь і брехні.
- Джон. - Почекай, Генрі! Будь ласка.
Хто-небудь має негайно мені сказати, де вона.
Хтось у цій кімнаті знає.
Я згоден. Я скажу.
Ні. Генрі, навіть не думай.
Ти перемогла. Ми всі підемо. То яка різниця?
Я розкажу. Ходімо.
Я сьогодні дізнався. І...
- Знаєш, де вона? Скажи. - Мені дали адресу.
То давай.
Добре. Я запишу.
Адреса. Виявляється, є адреса. Я...
Пояснити в міру сил?
Будь ласка.
Добре. То...
Вони про нас дізналися... люди.
Так. Деякі дізналися.
І це ті, кого ми захищали?
Це могутні люди.
Не сумніваюся.
То ми відвернемося?
Нічого не зробимо, допустимо таке?
Щоб захистити своїх.
Вони можуть нас винищити будь-коли, якщо забажають.
А тепер місію скінчено.
- Так. - І мені можна розказати.
Хай там що з Олівією.
Хай як вона страждала.
А цей... Хто він там...
Син якогось політика.
Цей гівнюк був клієнтом Столлінгса?
- Так. - Як це сталося?
Як ми... Як вони дізналися про нас?
Цього я не знаю. Та хіба тепер це важливо?
Ще й як важливо.
Понад усе. Генрі, ми не такі.
Не тільки ти в нас пригнічений. Щасливих у тій кімнаті нема.
Щасливих? А думаєш, Олівія щаслива?
Цього не мало статися, Генрі!
Так. Але сталося.
Ми відбуваємо. Тому спробуй усе виправити.
Якщо вона жива, ти її там знайдеш.
Чекай. Мені розказали, що сталося в будинку того Столлінгса.
Кажуть, ти вбив трьох людей.
- Це правда? - Я захищався.
Тобто вимушено?
Перших двох я мусив убити.
Чоловіка й жінку.
То був самозахист.
Але з третім...
було не так.
Я все прокручував ці думки.
«Я в небезпеці. Це погана людина. Ану ж візьметься за...
І це правосуддя.
Чи принаймні виправдано».
Але перед тим, як...
Перед тим, як я натис на гачок...
усі ці думки просто зникли, і запанувала тиша.
І...
Я його вбив, бо захотілося.
Це божевілля. Я знаю.
Я думаю, що довше ми залишаємося тут, то більше стаємо людьми.
Я пішов.
Під час роботи, за той час, що ти тут, ти знайшов десятки людей,
так? Щонайменше. Або й більше.
Ти постійно шукаєш чоловіків, жінок, дітей.
І цю Олівію. Надіюся, ти її знайдеш.
Але без сестри, на жаль, ти завжди будеш загублений.
Отже, ці впливові можновладці
стоять за зникненням Олівії.
Тепер я розумію.
Нас шантажують, погрожують викрити.
«Хай Шуґар відмовиться від справи, а то розкриємо ваш секрет світові.
"Прибульці – серед нас". Такий буде заголовок».
Жахіття.
Мені це не подобається, але я розумію.
Генрі має рацію. Ми тут загостювалися. Пора додому.
ГОЛОСУЙТЕ ЗА ПАВІЧА В СЕНАТ «НА ВАШОМУ БОЦІ»
ПАВІЧ, СЕНАТ США
- Ані руш! Охорона. Руки вгору. - Руки вгору.
Я підняв руки.
Кинь зброю.
- Спокійно... - Поклади ствол на підлогу.
Я на твоєму боці. Кладу револьвер...
Кажу: «Ані руш!»
Послухайте. Їхати не можна.
Я приватний детектив. Шукаю зниклу жінку.
Я чув багато відмазок від грабіжників.
Я схожий на нарика? Послухай.
Мій гаманець, ліцензія детектива, водійські права,
посвідчення особи в гаманці.
- Ліва нагрудна кишеня. Усередині. - Ліва нагрудна?
-«Джон Шуґар». Це справжнє прізвище? - Справжнє. Так.
- Ваша блакитна машина? - Так, сер.
Неправильна адреса. Не знаю. Може, я помилився.
Але якщо почуєте, що якусь жінку
закатували в цьому домі,
а ви й хвилини не витратили, щоб їй допомогти...
Просто поїхали, не перевіривши...
Ви гірко пожалкуєте. Повірте.
Щоб потім не думати:
«От би повернути ту мить. Повернути минуле».
Ані руш.
Подивлюся в підвалі.
Агов?
Там унизу хтось є?
Є хтось унизу?
- Точно. Син сенатора. - Агов?
Ну звісно.
Гей.
Гей!
Ну, що ви знайшли?
Нічого. Ну, молоток.
Але я теж тримаю молоток у підвалі.
А точно скрізь дивилися?
Практично.
Тоді я помилився.
Оце вже точно.
І що тепер?
А хто сказав, що внизу хтось є?
Друг. То були хибні дані.
Таке буває. Але соромно.
Який друг?
Який друг... Не можу сказати.
Конфіденційні джерела – передумова мого бізнесу.
Хто сказав, що у мене в підвалі хтось є?
Я не думаю, що зачепив сигналізацію.
- Ти молодець. - Справді?
Я просто вернувся з роботи.
Я щасливчик.
А ти – ні.
Слухай, так не мусить бути.
Більше ніхто не повинен постраждати.
Зокрема й ти.
Та я не проти, щоб люди страждали.
Для мене питання в тому, чи починати з молотка.
Як тебе звати?
- Раян. - Раян.
Усе скінчено. Пропоную визнати поразку. Згоден?
- Так. - Ні. Не треба!
Олівія.
Переклад субтитрів: Олена Любенко