- Ja vel. - Ja.
Ikke gjør ham noe.
- Og hvis han stikker av? - Prøv ikke å gjøre ham noe.
Selvsagt.
Folk må få snakke om problemene sine. Men du vet hva man sier.
Det jeg ikke vet, har jeg ikke vondt av?
- Hei. - Hei.
Hvordan føler du deg?
Hvordan føler jeg meg? Som et menneske, men...
Bedre.
Henry sa at du skulle ligge i ro. Men jeg tror ikke han mente bevisstløs på gulvet.
Jeg liker å sove på gulvet.
Åpenbart.
Du snakket i søvne.
Du ropte til noen.
På et annet språk, tror jeg.
Kan du flere språk?
Ja, jeg snakker mange språk.
- Hvor mye er klokken? - Den er over ti.
Jeg får ta en dusj og komme i gang med dagen.
Jeg fikser kaffe.
- Nei, Melanie. - Sugar.
Tror du seriøst at du kan dra meg
inn i hva faen dette er for noe uten å måtte forklare deg?
Tydeligvis ikke.
- Jeg kjøper kaffe. - OK. Kaffe.
Jeg skulle gjerne fortalt henne alt, men det kan jeg ikke. Aldri.
"Menneskets liv er som vindens pust, dets dager som svinnende skygger.
Du driver dem bort som en flod,
de blir som en søvn. Om morgenen er de som groende gress,
om morgenen blomstrer det og gror, om kvelden visner det og blir tørt."
Carlos, gi oss et øyeblikk.
Da din mor døde... var det tungt for meg.
Men jeg jeg fant en liten trøst i å vite at hennes tid var kommet.
Men dette?
Dette er annerledes.
En far som overlever sitt eget barn.
Dette gjør meg så vondt.
- Og du har fremdeles ikke hørt fra Olivia? - Nei, da ville jeg sagt det.
Hun har oppført seg uansvarlig før,
men uansett hvor ille det var, ville hun ha vært her.
Så du tror noe har skjedd?
Ja, det tror jeg.
Carlos.
Din jævla kødd, du rører meg ikke!
Du rører meg ikke.
Moss' telefon.
RING TILBAKE.
Noen leter etter ham.
Jeg har så mange spørsmål.
Hvem er Djen?
Det var det eneste jeg forsto fra drømmen din. Hvem er hun?
Søsteren min.
Hvor er hun? Har det skjedd henne noe...
Det kommer noen.
- Det er Miller. - Hvem er Miller?
Sjefen min.
Sugar, jeg vil snakke med deg.
- Er det han som prøvde å stikke deg ned? - Nei, han er en venn.
Hvorfor åpner du ikke da?
Fordi jeg ikke vil.
Vi kan bruke håndklestangen.
Det holder ikke.
På baksiden.
Nå.
Hei.
Beklager. Jeg vil bare snakke med deg.
Hent bilen. Her.
Hvorfor gjør Miller dette? Det må ha skjedd noe.
Stopp.
Hva faen var det som skjedde der?
Han gammer'n brukte bare én hånd.
Jeg var nødt til å slå ham ned.
- Han klarer seg vel? - Ja da.
OK. Hva slags venn er han?
Jeg har kjent ham lenge.
"Jeg vil bare prate." Prate om hva da? Hva har du gjort?
OK, hør på meg.
Jeg...
Jeg hører.
Ja, men... Han heter Miller.
Han og noen flere... Vi jobber sammen.
Hva mener du? Som privatetterforskere?
Nei, ikke... Det er det jeg gjør til daglig. De jobber med andre ting.
Vi er med i en gruppe. En hemmelig organisasjon.
Noe jeg... Vel, jeg kan ikke snakke om det.
Jeg slo nettopp ned en fyr med en håndklestang.
- Så du får forklare. - Nei, fordi det er farlig.
Og ikke bare for deg,
men for meg og mange av vennene mine. Folk jeg er glad i.
Jeg har holdt dette skjult en god stund.
Det har vi alle sammen.
Jeg har aldri hatt mer lyst til
å fortelle noen om det. Men jeg kan ikke.
Du er spion.
Språkene. Følger alltid med, lytter.
Spør alltid mer om andre enn du prater om deg selv.
Det burde jeg skjønt. Selv om du er født i Jomfruen, burde det vakt mistanke.
Jeg spurte deg om ting fordi jeg var interessert i svarene.
Du er spion.
Det er det dette handler om. Du er utenlandsk spion.
Vi skal bare observere.
I helsike.
- Det er vårt eneste oppdrag. - Gud, nå skulle jeg hatt en sigarett.
- Og Thorpe? Han er vel også en av dere? - Ja.
- Men han hjelper deg? - For pokker.
Hva er det?
Henry. De kommer til å ta ham. Vi må til universitetet.
Og ja, deler av Larsens kapittel er pensum.
Forrige gang var vi i eldre steinalder.
Og vi nærmet oss mellomsteinalderen.
Det er 30 000 år siden. Neandertalere, Homo sapiens
og utviklingen av artene.
Kom igjen, Henry.
Han svarer ikke.
Kompleksitet og motsetninger.
Evnen til å håndtere motstridende følelser
og tanker samtidig.
Det er derfor dere er her, og ikke deres fjerne forfedre.
Kan jeg hjelpe?
Jeg skal til en venn av meg. Professor Thorpe.
Han er populær i dag.
Hvorfor sier du det?
- Har han gått? - Det må være Miller.
De fjerner alle spor.
Tar seg av alle som er koplet til Stallings.
Så?
Jeg må finne Moss før dem. Henry får vente.
OK, vi drar.
Det jeg sier nå, kommer du til å bli sint for. Det er jeg også.
Hva da?
Miller og noen andre folk...
De har prøvd å hindre meg i å finne Olivia.
Vent. Er det de som har tatt Olivia?
- Nei, nei. - Hva har de gjort med henne?
- Ingenting. - Å, herregud.
Vi skader ingen. Vi er ikke sånn. OK? Det lover jeg.
- Jeg skal rydde opp i dette. - Å, gud.
- Tror du hun er der? - Nei, det er en av Stallings' karer.
Han kan kanskje gi oss noen svar.
Vent her. OK?
- Helt greit. Jeg vil ikke inn der. - OK.
- Hva er det du gjør? - Jeg ombestemte meg. Jeg blir med.
- Hold deg i nærheten. - OK.
Sugar.
OK. Vi drar. Kom.
Dette har gått for langt.
Kanskje vi må roe ned litt. Trekke pusten.
En sånn "hold hodet kaldt"-situasjon.
Mange sier at jeg er begavet.
Men jeg kan ikke se i vinkel.
Ja da. Det er en løsning.
Clinton gir deg et annet rom for sikkerhets skyld. Og jeg er tilbake om...
- Jeg kommer i hvert fall tilbake. - OK.
Går det greit? Jeg kommer ikke tilbake uten henne.
Bra.
Nå gjelder det.
I kveld får jeg svar.
På et eller annet vis.
Jeg mente det jeg sa.
Vi er ikke sånn.
Kidnapping. Drap.
Det spiller ingen rolle hvor fæl Moss var.
Vi skal ikke skade noen.
Vi er her bare for å bevare vår fredelige livsstil.
Men dette stedet forandrer oss. Det forandrer oss alle.
Hva er dette?
Oppdraget er over.
Vi blir kalt tilbake.
Hva?
- Det er sant. - Henry.
Det går bra. Jeg... Du må høre hva hun sier.
Vent, vent. Hva?
Vi fikk beskjed i morges. Og Miller dro for å snakke med deg.
- Vi går gjennom avslutningsplanen. - Oppdraget er ikke over.
Jo.
Om en dag eller to, skal du og alle andre her forlate planeten.
- Sier hvem? - De hjemme.
Miller gir deg planene for avreise.
Nei. Jeg reiser ikke uten henne.
Jo.
Ikke uten henne.
Olivia Siegel.
Kvinnen jeg har lett etter.
En kvinne som noen i dette rommet ikke vil at jeg skal finne!
Og hva nå?
Og nå skal vi, helt uten forvarsel, bare pakke og reise? Nei!
Oppdraget er ikke Olivia Siegel, Sugar. Du har mistet hovedmålet av syne.
Hvor i helvete er hun?
- John. - Ingen flere bortforklaringer og løgner.
- John. - Vent, Henry! Vær så snill.
Nå får noen si hvor hun er.
Jeg vet at noen her vet det.
Ja, jeg skal si det.
Nei, det skal du ikke, Henry.
Du vant. Vi skal reise, så det betyr ingenting nå.
Jeg skal fortelle.
Jeg fikk vite det i dag.
- Vet du hvor hun er? Si det. - De ga meg en adresse.
- La meg få se. - Greit. Jeg skal skrive den ned.
Etter alt dette er det en adresse. Jeg...
Skal jeg prøve å forklare?
Ja takk.
OK. Så...
De har avslørt oss. Menneskene.
Ja. Noen.
Og det er dem vi har beskyttet?
- Dette er folk med makt. - Sikkert.
Så vi skal bare se en annen vei, la sånne ting skje?
For å beskytte våre egne. De kan utslette oss når de vil.
Og nå er oppdraget over. Så nå kan jeg få vite det.
Uansett hva Olivia kan ha blitt utsatt for.
- Og dette mennesket... - Sønnen til en politiker.
Var han kunde hos Stallings?
- Ja. - Hvordan avslørte de oss?
Det vet jeg ikke. Og spiller det noen rolle?
Selvsagt.
Mer enn noe annet. Vi gjør ikke sånt, Henry.
Du er ikke den eneste her som er opprørt. Ingen der ute er fornøyde.
Fornøyd? Tror du Olivia er fornøyd?
Dette skulle aldri ha skjedd, Henry!
OK. Men det gjorde det.
Vi skal reise. Så prøv å rydde opp i det.
Hvis hun er i live, finner du henne der.
Vent. De fortalte hva som hadde skjedd hos Stallings.
De sa du hadde drept tre personer.
- Er det sant? - Jeg måtte forsvare meg.
Så du var nødt?
De første to var jeg nødt til å drepe. En mann og en kvinne.
Det var selvforsvar.
Men den tredje...
...var ikke det.
Jeg tenkte de samme tankene.
"Jeg er i fare." "Tenk om han strekker seg etter..."
"Kanskje det er rettferdig. Eller i det minste berettiget."
Men rett før tenkte jeg...
Rett før jeg trykket på avtrekkeren...
...forsvant disse tankene, og alt ble stille.
Og...
Jeg drepte ham fordi jeg hadde lyst.
Ja, det er galskap.
Jeg tror at jo lenger vi blir her, jo mer menneskelige blir vi.
Jeg må dra.
Gjennom arbeidet du har gjort her, har du funnet flere titalls mennesker.
Minst. Kanskje mer.
Du leter alltid etter menn, kvinner eller barn.
Og denne Olivia i dag. Jeg håper du finner henne.
Men uten søsteren din er jeg redd du alltid vil føle deg hjelpeløs.
Så rike og mektige mennesker står bak Olivias forsvinning.
Nå skjønner jeg det.
De driver utpressing.
"Få Sugar til å droppe saken, ellers avslører vi dere."
"Vi har utenomjordiske blant oss." Det ville vært overskriften.
Ikke bra.
Jeg liker det ikke, men jeg forstår.
Henry har rett. Vi har vært her for lenge. På tide å reise hjem.
- Stå stille! Opp med hendene. - De er oppe.
- Jeg har hendene oppe. - Legg pistolen fra deg.
OK. Jeg er på din side...
Stille!
Hør på meg. Jeg er privatetterforsker og leter etter en savnet kvinne.
- Jeg har hørt alt av unnskyldninger. - Ser jeg ut som et dophue?
Jeg har etterforskerlisens, førerkort og legitimasjon i lommeboken.
- I venstre brystlomme. Ja. - Venstre?
- John Sugar. Er det et ekte navn? - Ja, sir.
- Er det din blå bil der borte? - Ja.
Det er mulig jeg har feil adresse.
Men tenk om du får høre at en kvinne ble utsatt for overgrep her,
og du ikke tok deg tid til å prøve å hjelpe henne, bare dro uten å sjekke...
Sånt vil du ikke leve med.
Du vil ikke tenke: "Om bare jeg kunne skrudd klokken tilbake."
Ikke rør deg.
Jeg sjekker i kjelleren.
Hallo?
Er det noen der nede?
- Jaha. Senatorens sønn. - Hallo?
Selvsagt.
Hei.
Hva fant du?
Ingenting. Bare en hammer.
Men jeg har også hammeren i kjelleren.
- Sikker på at du sjekket overalt? - Egentlig.
Da tok jeg vel feil.
Nettopp.
Så hva skjer nå?
Hvem sa at det var noen der nede?
En venn. Dårlig etterretning.
Sånt skjer, jo. Men det er pinlig.
Hva for en venn?
Det vet du at jeg ikke kan svare på.
Jeg er avhengig av å beskytte kildene mine.
Hvem sa at jeg gjemte noen i kjelleren?
Jeg trodde ikke jeg utløste alarmen.
- Du var dyktig. - Ja?
Jeg kom fra jobb.
Flaks for meg.
Uflaks for deg.
Det trenger ikke å ende sånn.
Vi trenger ikke å skade noen.
Heller ikke deg.
Jeg blåser i om noen blir skadet.
Jeg lurer mest på om jeg burde begynne med hammeren.
Hva heter du?
- Ryan. - Ryan.
Det er over. Greit? Kan vi ikke bare gi oss her?
- Jo. - La være!
Olivia.
Tekst: Trine Haugen