- Tak dobře. - Ano.
Neubližte mu.
Co když bude utíkat?
Snažte se mu neublížit.
Ovšem.
OBSAZENO
Lidé o svých potížích mají mluvit. Ale víte, co se říká.
Co oči nevidí, srdce nebolí?
- Ahoj. - Ahoj.
Jak se cítíš?
Jak se cítím? No, jako člověk, ale...
Lépe.
Henry mi říkal, že nemáš vstávat a že máš odpočívat.
Asi tím nemyslel v mdlobách na zemi.
Já jsem neomdlel. Rád spím na zemi.
No, očividně.
Mluvil jsi ze spaní.
Někoho jsi volal. Jakoby v cizím jazyce.
- Ovládáš další cizí jazyky? - Jo, hovořím mnoha jazyky.
Kolik je hodin?
Po desáté.
Měl bych se osprchovat a vstát.
Skočím pro kafe.
- Ne. - Sugare,
vážně si myslíš, že mě do toho můžeš zatáhnout,
ať už je to cokoliv, aniž bys mi to vysvětlil?
Očividně ne.
- Jdu pro kafe. - Fajn. Kafe.
Rád bych jí všechno pověděl, ale nemůžu. Nikdy.
„Člověk je jako vítr. Dny ho míjejí jako stín.
Jako povodeň je smeteš,
prchnou jako spánek, jsou jak tráva, která odkvétá hned ráno:
zrána rozkvete a už odkvétá, večer uvadne a uschne.“
Carlosi, dopřej nám chvilku.
Když zemřela tvá matka, bylo to pro mě obtížné.
Ale utěšovalo mě vědomí toho...
že nadešel její čas.
Ale tohle?
Tohle je odlišné.
Když rodič přežije své dítě.
Skutečně mě to mrzí.
Olivia se ti stále neozvala?
Ne, řekl bych ti to.
I když v minulosti byla dost nezodpovědná,
objevila by se tady za každou cenu.
Vážně si myslíš, že se jí něco stalo?
Ano, myslím.
Carlosi.
Sedí si tak v báru, házej drobný na škváru.
Volaj „hej, co to tady vyvádíš?“
Ty hajzle, nešahej na mě!
Kurva, ani se mě nedotkni.
Mossův mobil.
ZAVOLEJ NÁM, OZVI SE.
Někdo jej shání.
Mám tolik otázek.
Kdo je Djen?
Tomu jedinému slovu jsem rozuměla. Djen. Kdo je to?
Je to moje sestra.
Tvoje sestra. Kde je? Stalo se jí...
Někdo sem jde.
- To je Miller. - Kdo je to?
Můj šéf.
Sugare, otevřete. Chci s vámi mluvit.
To on tě pobodal?
- Ne, je to přítel. - Proč neotevřeš, když je to tak?
Protože nechci.
- Co se chopit věšáku na ručníky? - Ten nám nepomůže.
Dozadu.
Pojďme.
Hej.
Za to se omlouvám. Chci s tebou jen mluvit.
Skoč pro auto. Tady.
Proč to Miller dělá?
Něco se muselo stát. Něco se muselo změnit.
Zastav.
Bože, co se to sakra právě stalo?
Ten starý jednoruký chlap?
Bacila jsem ho. Po hlavě.
- Bude v pořádku, že? - Jo, bude.
Tak jo. Jak to, že se kamarádíte?
Znám ho dlouho.
„Chci si s tebou jen promluvit.“ Co?
O čem? Co jsi provedl?
Hele, podívej...
Poslyš, já...
Já poslouchám.
Jo, ale... No, jmenuje se Miller.
On a pár dalších... My spolu všichni spolupracujeme.
Jak to myslíš? Jako detektivové?
Ne... Je to má denní práce.
Ale každý má vlastní denní zaměstnání.
Jsme členy skupiny.
Organizace, o které nesmí nikdo nic vědět.
Něco, co já... Nemůžu ti to povědět.
Tyčí na ručníky jsem tomu chlapovi rozbila hlavu.
- Řekni mi to. - Vážím si toho.
Ale neřeknu ti to. Je to nebezpečné. Nejen pro tebe.
I pro mě a mé přátele. Lidi, na kterých mi záleží.
Je to tajemství, se kterým už delší dobu žiji. My všichni.
Nikdy jsem to nikomu nechtěl říct tolik,
jako to chci říct tobě, ale... nemohu.
Jsi špion.
Ty jazyky.
Neustále ve střehu.
Zajímáš se víc o ostatní, než hovoříš o sobě.
Ach bože, mělo mi to dojít.
Je to neobvyklé. I na Pannu.
Já ti kladl otázky jen proto, že jsem chtěl odpovědi znát já sám.
Jsi špion.
Tak to je, že? Jsi zahraniční špion.
Pouze tady pozorujeme.
No potěš pánbůh.
To je naše poslání. Jediné.
Bože, kéž bych měla cígo.
- A Thorpe? - Co s ním?
Patří k vám, že?
Jo.
- Ale nejde po tobě. Pomáhá ti? - Sakra.
Co?
Henry. Dostanou ho jako dalšího. Musíme na univerzitu.
A ano, něco z té Larsenovy kapitoly tam bude.
Naposledy jsme se zastavili v paleolitu.
A na horizontu zrovna vykouknul mezolit.
Bavíme se o době před 30 000 lety, neandrtálci, homo sapiens.
Druhová divergence.
No tak, Henry.
Nebere to.
Komplexita a kontradikce.
Schopnost pojmout celou škálu protichůdných pocitů a myšlenek zároveň.
Proto zde stále jste a vaši dávní předchůdci nikoli.
Co potřebujete?
Hledám kamaráda. Profesor Henry Thorpe, antropologie.
Je dnes velmi žádaný.
Proč to říkáte?
- Neminuli jsme ho? - Byl to Miller.
BUĎ TAM ZA HODINU
Někdo zametá stopy.
Zbavují se všech s vazbou na Stallingse.
Takže?
Musím se dostat k Mossovi dřív než oni. Henry musí počkat.
Dobře, jedeme.
Musím ti říct něco, co tě naštve. Ale i já jsem naštvaný.
Co?
Mí lidé, Miller a pár dalších... Snaží se mi zabránit v nalezení Olivie.
Počkej. Tví lidé mají na svědomí Olivii?
Ne. Ne, oni...
Co jí provedli?
- Nic. - Můj bože.
Lidem neubližujeme. To neděláme, ano? Přísahám.
- Dám to do pořádku. - Bože.
- Myslíš, že tam je? - Ne, jen člověk od Stallingse.
Žije tam a ví věci, které chceme zjistit.
Chci, ať zůstaneš tady, ano?
- Jasně. Dovnitř jít nechci. - Tak dobře.
Co to děláš?
Rozmyslela jsem si to. Jdu s tebou.
- Drž se u mě. - Dobře.
Sugare.
Dobře. Jdeme. Pojď.
Vymyká se to kontrole.
Možná je načase zpomalit. Trochu se nadechnout.
Něco v tom smyslu „chladná hlava vyhrává“.
Řada lidí mi říká, že mám talent, ale za roh vidět neumím.
Ovšem. Tak by to šlo taky.
Staví se Clinton a přestěhuje tě. Pro jistotu. Já se vrátím asi za...
Nevím. Ale vrátím se.
- Dobře. - Tak jo.
Hele, jsi v pořádku?
Bez ní se nevrátím.
Dobře.
A je to tady.
Dnes večer snad něco zjistím.
Tak či onak.
Nelhal jsem jí. Takoví opravdu nejsme.
Únos. Vražda.
Je jedno, že Moss byl z galerky.
Nemáme lidem ubližovat.
Naším zdejším jediným posláním je uchránit náš mírumilovný způsob života.
Ale toto místo nás mění.
Mění nás všechny.
Co se děje?
Mise je ukončena.
Všechny nás odvolali.
Cože?
- Je to tak. - Henry.
Nic mi není. Já... Radši si ji poslechni.
Počkat, počkat. Cože?
Ráno přišel vzkaz z domova.
To ti chtěl Miller říct. Proto jsme tady.
- Procházíme plány stažení. - Mise nekončí.
Ano, končí.
Za necelý den ty a všichni v této místnosti,
i partneři, opustí planetu.
- Říká kdo? - Domov.
Probereš s Millerem detaily stažení.
Ne. Pěkný pokus. Já bez ní neodejdu.
Ale odejdeš.
Bez ní neodejdu.
Olivia Siegelová.
Žena, po které pátrám.
Někteří zde přítomní záhadně a nepochybně nechtějí, abych ji nalezl!
A co teď?
Po takové době, znenadání a bez varování, se máme sebrat a odejít? Ne!
Olivia Siegelová s misí nesouvisí.
- Zapomněl jsi na přínos pro většinu. - Kde krucinál je?
- Johne. - Ne. Už žádné uhýbání, ani lži.
- Johne. - Počkej, Henry! Prosím.
Okamžitě mi někdo povězte, kde je.
- Někdo to tady ví. - Souhlasím. Povím ti to.
Ne. Nic takového neuděláš.
Vyhrála jsi. Odcházíme. Co na tom sejde?
Povím ti to.
Zjistil jsem to dnes a...
- Víš, kde je? Řekni mi to. - Dali mi adresu. Jo.
Tak jo. Ukaž mi ji.
Dobře. Napíšu ti ji.
Adresa. Nakonec se objeví adresa. Já...
Mám to zkusit vysvětlit?
Prosím.
Tak dobře. Takže...
Nějak na nás přišli... Lidé.
Ano. Někteří.
A ty tedy chráníme?
- Jsou to mocní lidé. - To určitě.
Tak to přehlížíme?
Jen tomu necháváme volný průběh?
Abychom ochránili sebe.
Mohou nás kdykoli vymýtit, jen si usmyslí.
A mise je ukončena.
- Ano. - Už to smím vědět.
Je jedno, co se mohlo stát Olivii. Že mohla trpět.
A... Je fuk, kdo to je...
- Syn politika. - Ten parchant byl klientem Stallingse?
- Jo. - Jak se to stalo?
Jak jsme... Jak nás odhalili?
To nevím. Ale záleží na tom za dané situace?
Ovšemže záleží.
Záleží hlavně na tom. Takoví my nejsme, Henry.
Nejsi sám, koho to rozladilo. Nikdo z toho nemá radost.
Radost? Myslíš, že z toho Olivia má radost?
Nikdy se to nemělo stát, Henry!
Dobře, ale stalo se.
Teď odcházíme. Tak se to pokusme napravit.
Pokud je naživu, tak tam ji najdeme.
Počkat. Řekli mi, co se stalo v domě u Stallingse.
Řekli, že jsi zabil tři lidi.
- Je to tak? - Bránil jsem se.
Musel jsi?
První dva jsem zabít musel.
Muže a ženu.
Byla to sebeobrana.
Ale ten třetí, to...
To nebyla.
Hlavou se mi honily myšlenky.
„Ohrožuje mě.“ „Padouch.“ „A když sáhne...“
„Spravedlnost.
Nebo je to aspoň ospravedlnitelné.“
Ale než jsem já...
Než jsem zmáčkl spoušť...
Všechny myšlenky zmizely a vše utichlo.
A...
Já ho zabil schválně.
Šílenství. Já vím.
Myslím, že čím déle tu zůstáváme, tím více se stáváme lidmi.
Musím už jít.
V rámci své práci za celou tu dobu tady jsi našel... Kolik lidí? Desítky lidí.
Že? Přinejmenším. Možná více.
Vždy... Neustále hledáš muže, ženy nebo děti.
Možná dnes i tu Olivii. Snad ji najdeš.
Ale bez své sestry, obávám se, budeš navždycky ztracený.
Takže mocní lidé s výsadami,
ti stojí za zmizením Olivie.
Teď už to chápu.
Vydírali nás pohrůžkou odhalením.
„Řekněte Sugarovi, ať se stáhne, nebo vaše tajemství prozradíme světu.
‚Mimozemšťané jsou mezi námi.‘ To by bylo na titulkách.“
To by bylo zlé.
Nelíbí se mi to, ale chápu to.
Henry má pravdu. Zůstali jsme příliš dlouho. Je načase se vrátit domů.
PAVICH DO SENÁTU
„JE PŘI VÁS“
- Stát! Ostraha. Ruce vzhůru. - Ruce vzhůru.
Mám je nahoře.
Upusťte zbraň.
- Vezměte... - Dejte ji na zem.
Jsem při vás. Tu zbraň...
Stát!
Poslouchejte mě. Nemůžeme odejít.
- Jsem detektiv. Mám najít zmizelou ženu. - Tolik výmluv kvůli vloupání.
Vypadám jako smažka? Poslyšte. V peněžence mám licenci, řidičák.
Občanku. Všechno je tam.
- Levá přední kapsa. Vnitřní. - Levá?
- „John Sugar.“ Vaše jméno? - Mé... Ano, pane.
- To modré auto je vaše? - Ano.
Asi mám špatnou adresu. Kdoví. Možná se mýlím.
Jestli jednou uslyšíte o mučení a vraždě v tomto domě
a nevěnujete minutu, abyste jí pomohl...
Odejdete, aniž to zkontrolujete...
Litovat nechcete. Věřte mi.
Jednejte. Ať si neříkáte „kéž bych to mohl změnit“.
Nehýbejte se.
Zkontroluju suterén.
Haló?
Je tam dole někdo?
- Jasně. Syn senátora. - Haló?
No jasně.
Hej.
Tak co jste objevil?
Nic. Teda kladivo.
Ale je to suterén. Tam prostě patří.
A díval jste se všude?
Ano.
No, zmýlil jsem se.
To si pište.
No a co dál?
Kdo vám řekl, že tam dole někdo je?
Přítel. Byla to špatná stopa.
Víte, stává se to. Ale je to trapné.
Jaký přítel?
Jaký... Vždyť víte, že to povědět nesmím.
Ochrana informátorů. To je v mé práci nezbytné.
Kdo vám řekl, že tam někoho mám?
Nemyslím, že bych spustil alarm.
- Jste dobrý. - Jo?
Vracel jsem se z práce.
To mám ale štěstí.
Vy máte smůlu.
Podívejte, nemusí to tak dopadnout.
Může to proběhnout bez zranění.
Včetně vás.
Mně nevadí, když se někdo zraní.
Já spíš řeším, jestli „mám začít kladivem“?
Jak se jmenujete?
- Ryan. - Ryan.
Je po všem, jasné? Co kdybychom toho prostě nechali?
- Jo. - Ne. Ne!
Olivie.
Překlad titulků: Kateřina Jabůrková