Опитаха се да те свитнат в затвора. - Кой?
Пийт мислеше, че ще се разпееш. Това са 25 шибани години.
Никой не издържа толкова. - Аз издържах.
Имаш ли захар? - Не, имаме от онова... Агаве.
Каква е тая шибания? Вече работиш за мен, ясно?
Това е наша територия, кой ви разреши да продавате?
"Черния макадам". Местен рокерски клуб.
Сериозни ли са? - Не са за пренебрегване.
Да тръгваме, деца мои... "Изкуството на войната" казва,
че рано или късно на всеки мъж трябва да му пораснат топки.
Джо, аз съм. - Звънял си на Тина.
Не съм те чувала от 25 години.
Защо сега? - Не знам.
Той умира, Дуайт. Нашият брат Джо умира.
СИЛВЕСТЪР СТАЛОУН АНДРЕА САВИДЖ
МАРТИН СТАР ДЖЕЙ УИЛ
МАКС КАСЕЛА ДОМЕНИК ЛОМБАРДОЗИ
ВИНСЕНТ ПИАЦА А. К. ПИТЪРСЪН
ГАРЕТ ХЕДЛЪНД ДЕЙНА ДИЛЕЙНИ
Музика ДАНИ БЕНСИ & СОНДЪР ДЖУРИАНС
Монтаж ДЖОНИ КОНВЪРС
Сценография ТОД ДЖЕФРИ
Кинематография КАМЕРЪН ДЪНКАН
КРАЛЯТ НА ТЪЛСА Нашия брат Джо
Създаден от ТЕЙЛЪР ШЕРИДАН
Сценарий ДЖОУЗЕФ РИКОБЕНЕ
Режисьор БЕН СЕМАНОВ
Ела насам.
Всичко е наред.
Дай да те видя. - Дай аз да те видя.
Изглеждаш страхотно. - Ти също.
Полетът как беше? - Добре.
Тина тук ли е?
Хайде първо да видим брат ти, преди да настъпи целият хаос.
Просто се притеснявам. - Знам. Мисля, че не е готова.
Джо, виж кой е дошъл. - Съболезнования, Дениз.
Той те обичаше, Дуайт. - И аз го обичах, беше страхотен.
Да, просто съм много тъжна.
Не си говорихте толкова години, а сега това.
Съжалявам.
Двайсет години в кабинката
и за какво?
Животът минава бързо. - А понякога бавно.
Искаш ли да кажем молитва? - Вече казах.
Ще изпуша една цигара. - Идвам след малко.
Благодаря, че дойде.
Дъщеря ти е прекрасна жена.
Завърши холтикултура, за да развива бизнеса си.
Съпругът й Емори точен ли е?
Свестен е, обожава я. Занимава се с финанси.
Грижи ли се за нея? - Апартаментът им е по-голям къща.
Кажи ми за внуците ми. - Страхотни са.
Очарователни деца, близнаци. - Стига бе, наистина ли?
Коуди и Раян.
Петгодишни са, може би шест.
Знаят ли за мен?
Виж, вече не искам да е така. - Аз също не искам.
Трябва да се връщам. - И аз ще си вървя.
Ще дойдеш ли на литургията утре?
Бих искал да кажа няколко думи. - Мисля, че идеята не е добра.
Голяма засечка имаше на фестивала, спор за територия.
Отмъкнаха стоката на момчетата, диазотен оксид, ако ме разбираш.
Доста пари. - Да, не можем да го допуснем.
Както можеш да си представяш, шефът доста ме притиска.
Да отговоря, така да се каже.
Рязко и звучно.
Какво искаш от нас? - Не ме ли чу?
Главният е недоволен.
Иска да им обърнете внимание. Спешно.
Това е номерът на колата на един от типовете, които търсим.
Научавам от непознати, че си тук. Какво става?
Прави лошо впечатление да идваш без аз да знам.
Брат ми почина, сигурно знаеш.
Ние сме семейство. Разбираш ли?
А той ми е брат. - Джо Плямпалото е мъртъв.
Но баща ми... - Какво за него?
Просто се домъкни в "Мемориъл" утре.
Говорим за погребението на брат ми. - Задълженията ти са първо към нас.
Баща ми също ти е брат. Не смей да го забравяш.
Все едно мога.
Салон "Удвейл", Шарийз. - Здравейте, казвам се Тайсън Мичел.
Работя в агенцията за контрол на дупетата.
Боже, той се завърна. - Как си, мила, добре ли си?
Вече да, къде се загуби? - Бях доста зает с работа.
Вече имам собствена квартира, самостоятелен съм.
Пак се започна с глупостите.
Хайде да ти звънна след малко?
Книжката и талона.
Да ти виждам ръцете. - Трябва да извадя талона.
Кой е този Дуайт Манфреди?
Шефът ми.
Слез от колата, ако обичаш.
Не те арестувам, но за собствената ми безопасност ти слагам белезници.
Носиш ли камера? - Да не си актьор?
Това са простотии, пич. - Приемам забележката.
Седни.
Проклятие!
Не може да я претърсвате без заповед. - Кой го казва?
Виж какво намерих.
Май ми намирисва на марихуана.
Стига бе, дори не е моя. И колата не е моя, казах ви.
Да не казваш, че си я откраднал?
Аз съм Дуайт, оставете съобщение. Пощенската кутия е пълна...
Имам нужда от още едно обаждане. - А аз от масаж на краката.
Затвори първа.
Две бутилки Сасикая 94-а, Пино грижио, каквото поискат.
Всичко, каквото поискат. - Благодаря, господине.
Хубаво е да бъда вкъщи, въпреки тези обстоятелства.
Извинете, забравил съм някои от вас. Кой кой е?
Това е Стела. Селина. - Това Стела ли е?
Това е Итън, съпруг на Стела. - Приятно ми е, Итън.
Помниш ли Джо Джуниър? - Разбира се, приличаш на баща си.
Казвам го като хубаво нещо.
Емори, все още не сме се запознали официално.
Емори, съпруг на Тина. - Говорихме по телефона.
Точно така, за кратко. - Там, където бях, също има телефони.
Не ви разбрах. - Можеше да ми се обадиш
и да поискаш благословията ми, преди да се ожениш за дъщеря ми.
Що за наглост? - Старомоден съм, извинете.
И освен това те нямаше, помниш ли? - Но бях лесен за намиране.
И трябваше да го претърсят на голо, за да има благословията ти?
Ти спря да ни се обаждаш.
Моля за извинение, Емори.
И така, гладни ли сте? - Какво му е на Боманти?
Никой не се храни в Боманти.
Това е четиризвезден ресторант, бъди по-отворен.
Много е приятно, чичо Дуайт. - На Джоуи щеше да му хареса.
Равиоли фоа гра, сериозно?
Стига бе. Чичо Джоуи сигурно се върти в прясно изкопания си гроб.
Нима греша?
Не става въпрос за чичо Джоуи или какво ни харесва на нас.
Целта е Дуайт да покаже колко е важен.
Ресторантът е приятен. Това е всичко, просто жест.
Да направиш впечатление, нали, с купищата цветя
и тлъстия плик с пари...
Не че нещо, чичо, но си платил погребението.
Оценяваме го, но не сме те молили. - Дениз, няма нужда да ме молиш.
Само се опитва да помогне.
Да, когато имам нужда от помощ, първо се сещам за татко.
Да вдигнем тост...
за Джо, дано почива в мир.
Както и...
да загърбим миналото...
и да се наслаждаваме на настоящето, тук и сега, докато все още можем.
Моите съболезнования, лельо. Обичам те.
Всичко е наред, приятна вечер.
Ще се чуем утре. Лека, чичо. - Лека вечер, мила.
Какво си хареса в Ремингтън? - Нищо.
Остави коня да се охлади.
Дочух, че го играеш бабаит.
Сбиването на фестивала - индианци, пенсионери и напушеняци - яка банда!
Много ти знае устата! - Спокойно, шефе.
Само предупреждавам.
Гуди, играй най-сетне. - Всички знаем, че нямаш карти.
Точно ти нищо не знаеш на света. - Сега ще ви го плесна в лицето.
Хайде, давай. - Генерала пристига.
Джери. Нико, Гуди, дами.
Как си? - Добре, ти как си?
За дълго ли си тук? - За малко?
Пак се започна. Два пъти. Ще кихнеш ли още два?
Имаш ли кърпичка? - Нека услужа.
Благодаря. - Пак заповядай.
Ето това е джентълмен.
Да ми натриеш носа ли се опитваш? - Достатъчно е само да се покажа.
Намираме се в шибаната болница. - Кажи го на него.
Нико, трябва да станеш спасител. - Давай, парите ти ми идват добре.
Научих тази дума при военните. Почит.
Означава уважение.
При военните? За академията Дикинсън ли говориш?
Това е военно училище. - Но бях с чин кадет.
Нали осъзнаваш, че чифт еполети не те правят Джордж Вашингтон?
Ще говоря със стареца. - Сега спи.
И когато ти звънна, искам да дойдеш веднага.
Купи си кокер, те идват всеки път.
Господине, извинете ме, трябва да отида до тоалетната.
Много е спешно. - Че кой те спира?
Никой не ме спира, но къде е?
Полицай, моля ви, наистина трябва да отида спешно.
Това твоят телефон ли е? - Да, мой е.
Каква е паролата? - Стига де...
Не ме карайте да ви умолявам.
051944.
Бинго! Заведи човека. - Удоволствието е мое.
На какво дължа това удоволствие? - Само исках да чуя приятелски глас.
Искаш ли да пием по едно кафе? - Не мога, в Ню Йорк съм.
Какво, просто се изнесе оттук след музикалния фестивал?
Видях се с дъщеря си. - Как мина?
Никак, не иска да говорим. - Съжалявам.
Не съм особено изненадан. Изминаха 18 години.
Не се отказвай, ще си промени мнението.
Мислиш ли? - Какво разбирам пък аз?
Слушай, тия типове с азота не са чак толкова смотани.
В смисъл? - Не е за телефон.
Чуй ме, трябва да приема това обаждане.
Ще ти звънна, като се върна. - На добър час.
Тайсън. Тайсън, чуваш ли ме?
Опаковай го.
Тайсън Мичел.
Аз съм. - Изписан си.
Хубаво ли си изкара? - Адски скапано.
Ще си взема бележка, другия път ще се постараем с неудобствата.
Няма да има друг път. Къде е колата? - Паркинга на "Кинг стрийт".
Телефонът също, стига вече. - Не пише нищо за телефон.
Нито пък за пари. - Имах 1200 долара.
Пиши на любимия си конгресмен.
Свързахте се с дома на сем. Манфреди. Моля, оставете съобщение.
Дениз, аз съм Дуайт.
Беше приятно да чуя гласа на брат ми на секретаря.
Има някои неща, които исках... които трябваше да кажа в черквата.
Бих искал да ги кажа сега.
Записал съм си ги.
Започвам.
"Малък братко, ти беше великан.
Огромен мъж, който вършеше дребните неща,
нещата, които са най-важни.
Ти беше състрадателен.
Винаги помагаше на ближния.
И имаше златно сърце.
Винаги беше разумен
и беше стабилен като канара.
Винаги беше до близките си,
и не само за семейството си, но и в работата, която обичаше.
Не знам защо я обичаше толкова, но я обичаше.
Хората като Джо са рядка и ценна порода.
Щедри до глупост.
Стигащи далеч, където други се предават.
Изпълнени с милост или злоба.
Със сила или слабости.
Беше от хората, които не търсят вина, а търсят решение.
От хората, които не се палят,
а успокояват околните.
Които не таят лоши чувства, а търсят новите възможности.
Хората, които не се фукат,
а действат.
Мани.
Каква беше тая глупост, дето ми каза вчера?
Да не се преструваш, че не беше ти? - Не, аз бях.
Какво имаше предвид с това, че ме предупреждаваш?
Знаеш ли "Черния макадам"? - Рок банда?
Не точно, рокерски клуб, престъпен. Старецът ми е шеф на сигурността.
Ами, нещо като водач на глутницата? - Смей се ти.
Те движат райския газ и нямат чувство за хумор.
С други думи? - Ако някой им се пречка, умира.
Знаеш ли, забавното е, че съм имал вземане-даване с такива.
Защо първо не ги провериш в Гугъл, после ще видим дали ще се смееш?
Тайсън Мичел, какво знаеш за него? - Почти не го познавам.
Обаче твоето име е от често набираните номера в телефона му.
Имам общ бизнес с шефа му Дуайт Манфреди.
И какъв е той? - Бичът на моето съществувание.
Приемам, че сеньор Манфреди е по-възрастния господин?
И каква е същността на вашия общ бизнес?
Мисля, че се нарича "рекет". - Вие рекетирате хората?
Той рекетира мен.
А какво имаш ти, което той да иска?
Каквото искат всички. - Мангизи.
Е, грешката е негова.
В смисъл, че сеньор Манфреди се опитва да вземе моите.
С удоволствие ще му предам.
И ще го направиш.
Но не сега.
Извинете ме, дами.
Този помияр твой ли е? - Зависи. Маркиран ли е?
Ти си Мич, нали? Известен като Мич Острието?
Не искам да ти развалям рахата, но трябва да поговорим.
Не, благодаря. - Да не помисли, че ти предлагам?
Разкарайте се от заведението ми. Да ти го напиша ли искаш?
Много строго те съветвам да смекчиш тона.
А аз строго ви съветвам,
тъй като сме на индианска земя, където нямате правомощия,
да си разкарате тлъстите, жалки, селяндурски задници.
Пак ще се видим. - Нямам търпение.
К'во става, мамка му?
Съжалявам, затворено е.
Искам да си купя малко рози.
Какво правиш тук? - Исках само да поговорим.
Виж, Тина, знам, че ме мразиш. - Не те мразя, Дуайт, съчувствам ти.
Трябва ли да ме наричаш по име?
Или това, или г-н Манфреди. Твърде късно е за "татко".
Тогава да бъде Дуайт.
Трябва да призная, Дуайт, че у мен има нещо...
едно мъждукащо пламъче обич към теб.
Но нещо все ми повтаря най-накрая да го загася.
Надявам се да не го направиш.
Ти си кофти залог. - Защо така?
Защото не си научил нищо. - Ще се изненадаш.
Научих много. - Нима?
Тогава какво търсиш в Оклахома?
За мен е малко късно да сменям занаята.
Хайде да приключваме с това, Дуайт.
Ще се прибирам при децата. - Може ли да ги видя, моля те?
Тина, има ли някакъв начин да загърбим миналото?
Не можем да върнем времето, нали?
Денят след Коледа винаги ми носеше облекчение.
И това се отнасяше за всеки един празник.
Човек се научава да мрази времена, които би трябвало да са щастливи,
а животът му се превръща в пълен хаос.
Не искам да говоря за това. Да говорим за чичо, мир на праха му.
Би ли предпочела аз да съм на негово място?
Не.
Но чичо Джоуи...
беше като на пост по време абитуриентския ми бал.
Три часа се наливаше с бира и дебнеше кавалера ми като ястреб.
Мама ми даде перлите си.
А леля Джоан накара Ана Би от салона да ми направи прическа.
А ти...
Ти не ни остави нищо.
Нищо.
Само бреме.
И чакащи задължения. - Знам.
А когато те отведоха, на мама й останаха само малко пари в банката.
Единственият, който ни наглеждаше, беше Нико Булиози - Пакета.
Помниш ли Пакета?
Да, тъкмо го видях в болницата.
Да речем, че една вторник вечер, докато мама беше на работа,
научих по трудния начин защо го наричат...
Защо го наричат какво? - Нищо.
Не, не е нищо. Чакай малко.
Не е нищо, спри.
Какво са го наричали? Пакета ли?
Забрави. - Не, няма, какво ми казваш?
Не искам да говоря, нито дори да мисля за това.
Моля те, умолявам те. - Просто...
Кажи ми какво е станало. - Нищо не е направил, забрави.
Няма да го забравя. Моля те, Тина, умолявам те.
Не. - Просто ми кажи.
Моля те. Обещай ми да не правиш нищо.
Благодаря ти.
Най-после пристигнаха.
Как си? - Ти си радост за очите ми.
Аз... държа се.
Това е добре. Къде са всички? Чики, Нико?
Отидоха в клуба.
А ти как си, добре ли си?
Много добре.
Нося ти я от поклонението.
Съжалявам за случилото се.
Ако можеше, щеше да дойдеш.
Шегуваш ли се?
Разбира се.
Пийт, онзи ден размишлявах, как докато бях в затвора,
все си мислех за доброто старо време, за приятелите и семейството.
Добри времена бяха.
Но когато излезеш и се огледаш,
осъзнаваш, че доброто старо време не е било чак толкова добро.
Да, въпрос на приспособяване.
Приспособяване, сигурно.
Защото сега осъзнавам какво съм пропуснал.
Да видя дъщеря ми да пораства,
да се превърне в жена, да се омъжи.
И всичко това се е случило, без да мога да я предпазвам.
И това ме убива.
Защото така правят добрите бащи.
Предпазват тези, за които са отговорни.
Тези, които обичат.
Но има и такива...
като теб.
Ти се закле в гроба на майка си,
че ще се грижиш за съпругата и детето ми.
Закле се в това.
А после онзи Нико...
Ти знаеше ли?
За какво говориш, мамка му? Не те разбирам.
Ти...
мамка ти...
знаеше ли?
Не си знаел.
Да знам какво?
Какво да знам?
В "Разярения бик" каза: Не знам дали да го чукам, или да го бия!
Кой е на ред да раздава? - Аз бях предишната ръка.
Дъщеря ми, мамка му?!
Стига толкова! Ще го убиеш!
Дъщеря ми. Дъщеря ми, мамка му!
Къде тръгна?
Вие почистете.
ПЕТЪР ХАРАЛАНОВ © MMXXII http://subs.sab.bz