ДИСКЛЕЙМЕР
Ще трохи.
Не кінчай. Ще трохи.
Ще трохи.
- Ага. - Ще трохи. Ні.
Ні, ще трохи.
Ага.
Не кінчай.
Ще трохи.
- Дрочило. - Вибач.
Вибач.
Серйозно. Натуральний дрочило.
- Вибач. - Бо ти забагато дрочиш.
Вибач.
Це через поїзд. Я ще не робив такого в поїзді.
Ну а я щодня шпекаюся на лінії Пікаділлі.
- Он як? - Ага.
Їзда між Оксфорд-серкус і Бонд-стріт дуже мене заводить.
- Справді? - Так.
Офісні працівники?
О боже. Офісні працівники. А ще довбані туристи.
- Туристи, точно. - І липкі підлоги.
Оце ти сучка.
Ага.
Квитки.
Дай мені. Чорт. Дай...
- Джонатане. - Тихо.
Курва.
Ну нахер.
Яке ж гівно, я не... Він витріщався на мої цицьки,
а ти далі шарпав покривало.
Я мав дістати квитки.
- Байдуже. Яка ж херня. - Плюс, у тебе офігенні цицьки.
Так, у мене чудові цицьки, але вони не для всіх.
- Чому? Ти егоїстка. - Дрочило.
Стережіться сюжету й форми.
Вони здатні наблизити нас до правди,
але можуть стати потужною зброєю для маніпуляцій.
За майже двадцятилітню кар'єру
одержувачка цієї винагороди
розтинала сюжети й форми, які відвертають нас від прихованої істини,
щоб розкрити складні питання сьогодення
і безстрашно показати свої об'єкти спостереження без жодних прикрас.
Ця надзвичайна документалістка зірвала покривало
з раніше захищених відомих установ
і харизматичних злочинців, які ними користувались.
Леді та джентльмени, будьте обачні.
Розкриваючи тему свого розслідування,
Кетрін демонструє, як нами можна маніпулювати
виключно через наші глибинні переконання
і судження.
Таким чином Кетрін виявляє щось іще проблематичніше й серйозніше –
наше власне пособництво в отруйних соціальних гріхах сучасності.
Тому я з великою радістю вручаю
цьогорічну нагороду RTS за видатний внесок у тележурналістику
промінцю правди...
- Готова? - Так.
...жінці, яка надихає кожного з нас, – Кетрін Рейвенскрофт.
КОРОЛІВСЬКЕ ТЕЛЕВІЗІЙНЕ ТОВАРИСТВО
Мені було жаль, що все сталося саме так.
Щиро жаль.
Врешті, він лише дитина.
Але я дуже втомився.
Втомився вчити.
Втомився повторювати одне й те саме вже 50 років.
Але найбільше
я втомився від лукавих витівок розпещених зарозумілих шмаркачів.
Містере Бріґсток?
Так.
Вас викликає містер Бенкс.
- Зараз? - Якщо ваша ласка.
Це 5 500 градусів за Цельсієм. Саме так. А зовнішнє ядро...
Не дивно, що мене викликав Джастін.
Містере Бенкс.
Я цього чекав.
Це сталося пізніше, ніж я думав.
Містере Бріґсток.
Прошу, сідайте.
Містере Бріґсток, це місіс Пембертон, мати Трістана.
Так, місіс Пембертон, дуже приємно.
Містере Бріґсток, місіс Пембертон глибоко стурбована
вашими коментарями про твір юного Трістана.
Місіс Пембертон, повторіть, що ви мені сьогодні розповіли.
Дякую, Джастіне. Неодмінно.
Я рада, що ви...
зауважили моє глибоке занепокоєння, бо інакше це й не назвеш.
Я глибоко занепокоєна тим, що ви написали про мого сина.
Важко повірити, що в минулому
кілька років підряд мене обирали найпопулярнішим учителем року.
Та це було дуже давно.
У той час я був відданий справі. Небайдужий.
Треба було вийти на пенсію тоді,
коли в мені ще жевріла здатність розпалювати молоді уми.
- ... що його твір... - Місіс Пембертон.
Містере Бріґсток, будь ласка, вибачтеся,
і ми покладемо цьому край і про все забудемо.
Я не відмовляюся від своєї оцінки.
Даруйте?
Знаю. Давай потім.
Ні, Джонатане. Я хочу сьогодні.
Такий гарний день. Підемо сьогодні... Чорт, я забула трусики.
- Ти завжди їх забуваєш. - Ей! Ти що?
- Ей! - Вічно.
- Віддай! - Чорт. Ай!
Не забилась? Усе нормально?
- Ні. - Точно?
Трусики так само в мене.
О боже. Охрініти. Розкішно.
Куди підемо?
На Кампо Санта-Марґеріта.
- Там є дешеві готелі. - Попливемо
чи метро Бейкерлоо або Серкл?
Як хочеш. А я сяду на «вапоретто».
Це типу їхнє метро.
- Отам. - Ясно.
Зачекай. Секунду.
- Ти хочеш сфоткатись. - Так.
- Ходімо. - Клас.
Човни тебе теж заводять?
Жартуєш? Ще й як, на них же гондольєри.
- Сучка. - Дрочило.
Це взагалі не було жахливо.
Навпаки, прекрасно.
- Чарочку на ніч? - Давай. Чом би й ні?
Здається, перед виходом я випадково відкоркував пляшку «Летур» 1982 року.
Роберте.
Вибач, думав, що сік.
- Не треба було. - З кожним буває.
Це не аж така особлива подія.
Не аж така особ...
- Нічого... - Ти любиш вино.
...є ще дві пляшки на випадок...
Роберт любить вино, особливо якісне бордо.
Він захопився ним у минулі кілька років.
Ти заледве відчуваєш різницю між червоним і білим,
але тобі подобається розділяти радість з чоловіком.
Він цього не визнає,
але почасти його тішить те, що він може собі таке дозволити.
Після дешевого шампанського
я б не помітила, якби ти налив мені оцту.
Якщо дружина себе не балує,
а вона на таке не здатна, то цей обов'язок належить мені.
Очі на мене.
За промінчик правди,
людину, яка надихає мене щодня.
Дякую, коханий. Жартівник.
- Смачно. Що це? Прянощі? - Як витончено.
Сандалове дерево.
Смородина.
Банан.
А ще ці.
Це все?
Так.
Сім спідниць.
Належали моїй дружині.
Співчуваю. Недавно відійшла?
Сім сумочок.
Дев'ять років тому.
Десять шаликів.
Один капелюх.
І взуття.
- Так. І взуття. - Добре.
Так.
У неї були крихітні ніжки.
Тридцять п'ятий розмір.
Вісім пар взуття й одні домашні капці.
От і все.
Життя Ненсі звелося до переліку речей.
РУКАВИЦІ ВЗУТТЯ КАПЦІ ШКАРПЕТКИ
Дякую.
Тут міль.
Ми не візьмемо одяг з міллю, але можемо його викинути.
- Добре, дякую. - Забирайте.
Зачекайте.
Це улюблений кардиган дружини.
Ясно. Дякую, містере Бріґсток.
Це хороший вчинок.
Пам'ятаю, як Ненсі одягала цей кардиган уночі,
коли вставала годувати Джонатана.
І не дозволяла їй помагати.
Візьмемо нагору?
Так. Я підійду за хвильку. Тільки перегляну пошту.
Ти щойно завершила проєкт.
Знаю. Але й ти мене знаєш.
Ходімо, це ж «Латур»,
- треба ним насолодитись. - Мені просто цікаво,
що буде далі.
Щось виняткове, як завжди.
- Вино чекатиме, як і я. - Дякую за цей вечір.
Завжди радий піти з тобою.
ІДЕАЛЬНИЙ НЕЗНАЙОМЕЦЬ І. ДЖ. ПРЕСТОН
Моєму синові Джонатану
ДИСКЛЕЙМЕР
Будь-який збіг з реальними чи покійними людьми
не випадковий.
Так.
Так і стій.
- Яка краса! - Давай.
Завмри.
- Показати трусики? - Показуй.
- А тепер цицьки. - Ні. Не мрій.
- Я сфотографую тебе. - Гей!
Хіба він не мав би ще й співати?
Санта Лучія
Коли будемо під Мостом зітхань,
то мусиш мене поцілувати, як у «Маленькому романі».
Я його не бачив.
Поцілуєш мене під ним, щоб наше кохання жило вічно.
Краще запитання: чи шпекалася ти під мостом?
Аякже.
- Під Баттерсі. - Ні.
Ні, то було під мостом Ватерлоо.
Неймовірно.
- Я така. Дрочило. - Сучка.
Чому ми повертаємо?
Не повертай.
- Ми хочемо проплисти під мостом. - Ні. Фініто.
- Так, міст... - Ні.
Серйозно, он він. Будь ласка.
Дайте 40 євро.
- Сорок? - Сорок євро?
- Ми дали тобі 50. - Ще 40 або вертаємось.
- Я не платитиму ще 40 євро. - Ні.
- Виходьте. - Ніфіга.
Перестань. Ану перестань.
Дрочило.
- Кохана, тобі погано? - Усе нормально. Цілком.
Просто... Мабуть, забагато випила.
- Точно? - Так, точно. Спи собі.
Я в нормі.
Ти вже бачила це обличчя.
І надіялася більше ніколи його не бачити.
Твою маску скинуто.
Мабуть, це фото з якоїсь відпустки.
Я надіявся, що там будуть знімки з поїздки в Корнуолл.
Я думав, що це будуть знайомі кадри,
та ці я бачив уперше.
Я знав ту жінку.
Я знав її ім'я не один рік.
Та до цієї миті я вважав, що вона була невинним свідком моєї недолі.
- Що таке? - Мушу вертатися в Лондон.
Що? Чому?
- Роузі... - Ага.
...мамину сестру збила вантажівка.
- Чорт. - Ага.
Вона була на велику.
- Вона завжди на велику. - Так.
Водій її не побачив.
Вона вижила?
Ні, вантажівка її розчавила. Вона мертва.
Чорт, співчуваю. Щиро співчуваю.
Вона була...
Вона була мені як старша сестра.
Я пішла до неї, коли в мене почалися місячні.
Мама плакала в трубку.
Роузі – її маленька сестричка.
- Це жахливо. - Знаю. Іди до мене.
Це так прикро.
Дуже прикро.
Після смерті сина
Ненсі переважно сиділа, замкнувшись, у кімнаті Джонатана серед його речей.
Обставила її наче вівтар.
Одного дня вона остаточно туди переїхала
і виходила лише попоїсти.
Спершу вона мене впускала,
але згодом попросила не заходити.
Я чув лише стукіт друкарської машинки.
Гадки не мав, що вона пише.
Лишив усе так, як було в день її смерті.
Вона замкнула верхню шухляду, а я не хотів зламувати,
переконуючи себе, що мушу поважати її особистий простір.
Тепер я зрозумів, чому не відкривав її раніше.
Не відкривав, бо боявся того, що можу там знайти.
Ненсі потай написала книжку, і я знав, що мушу її прочитати...
ІДЕАЛЬНИЙ НЕЗНАЙОМЕЦЬ 18 ВЕРЕСНЯ 2011 РОКУ
...хоч і боявся, що слова на папері можуть остаточно мене зламати.
Моєму синові Джонатану.
Що ти робиш? Кетрін.
Кетрін! Кинь! Кетрін. Кинь цю...
Вона про мене.
Чому ти палиш книжку?
Мені її прислали, і так мене карають.
- Карають? - О боже.
- О боже. Мене карають. - Ти вже казала.
- Хто хоче тебе покарати? - Не знаю.
Відправник книжки.
Яким чином покарати?
О боже. Мене вб'ють.
- Уб'ють. - Тобі погрожують?
Кетрін, чому хтось бажає тобі зла?
Кетрін!
Багато років тому дещо сталось.
Що? Що з тобою сталось?
- Це через твій фільм? - Ні.
Якщо ти так вважаєш, то треба дзвонити в поліцію.
- Кетрін. - Ні, нічого такого.
Вона точно про тебе?
Боже. Я себе впізнала.
- Тебе називають на ім'я? - Ні.
Мого імені не згадують, але мене описують.
Як описують? Біла? Білява?
- Красива, шикарна, успішна? - Перестань.
Ні, я огидна.
Я зовсім не така,
і через цю книжку я знову себе ненавиджу.
За що ти себе ненавидиш? Ти й мухи не скривдиш.
- Ти хороша людина. - Невже?
Авжеж, лялечко.
- Ти свята Катерина. - Ні,
я не знаю, чи я хороша людина.
Роббі, я погана дружина і почуваюся жахливою матір'ю.
Дурниці.
Мені самій з собою важко. І я так віддалилася від Ніка.
Це не причина уявляти, що тебе вб'ють,
- правда? - Ні. Коханий.
Будь ласка, послухай. Пробач.
Просто я стільки всього мала б тобі розповісти.
Усе те, чим я хотіла б з тобою поділитися,
але не знаю, як розповісти.
Не знаю з чого почати.
Про те, що сталося зі мною і з Ніком. Про те, що я зробила.
- Я знаю. Я все знаю. - Я...
- Знаєш? - Так.
Я знаю, що у вас з Ніком завжди були складні стосунки, та він тебе любить.
Він дуже тебе любить, ти ж знаєш.
- Знаю, просто... - Ні,
хоч ми з ним легко знаходимо спільну мову,
це не причина вважати, що він тебе не любить.
Він любить.
Ця книжка тебе чимось зачепила.
- Що це було? Вина? - Так.
Кет, тобі нема за що себе винити.
Нікові вже двадцять п'ять років.
Йому пора жити окремо.
Ти прийняла правильне рішення.
- Не знаю, чи так. - Правильне,
і мені жаль, що я був проти.
Бо якщо нічого не вийде, він просто вернеться сюди.
Сядь.
Ти маєш право на життя. Маєш право.
Так, ти пропадала й була відсторонена,
але ти подавала синові чудовий приклад.
А йому пора стати дорослим.
Тому не картай себе так.
Пообіцяй.
Ти поможеш?
Авжеж поможу.
Ти можеш усе мені розказати, і, клянуся, я тебе не осуджу.
Ти ж знаєш.
Ближчих людей у тебе нема.
Але ти зуміла стільки років не сказати про це й слова.
І тепер бажання зберегти цю таємницю
стало ледь чи не більше за саму таємницю.
Ти будеш зайнята,
але я тобі все одно подзвоню.
От і все.
Дякую.
Дай знати, як усе пройшло.
Буде гівняно.
Мама буде розбита.
Зачекай.
Скажи: «Сир».
- Усе, я побігла. - Па-па.
Па-па.
- Я тебе кохаю. - І я тебе.
Можеш дрочити, думаючи про мене.
А ти – про мене?
Я шпекнуся з кимось на лінії Пікаділлі.
Па-па.
- Сучка. - Дрочило.
Сюди.
Будьмо.
Я прочитав.
- Ага. - Так.
Я дуже зрадів, що ти написав роман,
і був вражений, як швидко ти впорався.
- Що скажеш про нього? - Хороший. Дуже хороший.
Друже, його треба опублікувати.
Мені дуже приємно,
але не думаю, що моя книжечка зацікавить професіоналів.
Друже, опублікуй її онлайн
і надрукуй сотню примірників, які сам продаватимеш в інтернеті.
Побачиш, як піде.
Не знаю з чого почати.
Я допоможу.
Як?
Хіба ти не заклопотаний шкільними справами?
Я виходжу на пенсію.
- Коли? - Прямо зараз.
Тебе звільняють? Через мене?
Ні.
Через мене.
Бо я старий.
Ми старі.
Тому я маю час і в тебе вірю.
Дякую, Джастіне.
Ти справді вважаєш, що роман хороший?
Так, друже. Справді.
Я дійшов висновку, що Ненсі хотіла, щоб я знайшов рукопис,
хотіла, щоб я знайшов ті фотографії.
Я знав, чому була написана ця книжка,
і не сумнівався, кому вона адресована.
Що думаєш про героїню?
Вона отримала те, на що заслужила?
Вона маніпулятивна корова,
але скористалася можливістю вийти сухою з води.
Так, але ти не відповів на моє запитання.
Вона на це заслужила?
Коли це сталося, жалю я не відчував.
Тому, мабуть, так. Заслужила.
Я збирався знищити її в реальному житті,
але спершу вона мала помучитися, як ми з Ненсі.
За «Ідеального незнайомця».
Як тобі квартира?
- Нормальна. - Добре.
- А сусіди? - Трохи заучки.
Що, всі?
Вони студенти.
То вони багато читають?
Так.
Так, бо вони студенти.
Ага.
На роботі тобі все ще подобається?
Нормально, так.
Це я заберу.
Ніколас працює у відділі електротоварів універмагу.
Ви з Робертом не так собі уявляли синове майбутнє,
але ти відчуваєш полегшення, що він працює,
бо були часи, коли ти й уявити не могла,
що він затримається хоч на якійсь роботі.
А Сенді?
Пам'ятаєш?
Ти без нього не міг заснути.
- Сенді. - Просто...
Ти ж мене розумієш?
- Ніколасе. - Що?
Серйозно. Прошу.
- Так не можна. - Вибач.
Зрозумій же, чому ми переїхали.
Нам більше не потрібно стільки місця.
Згоден? А ти повинен стати самостійним.
Ти ж хочеш стати самостійним?
Авжеж, ми будемо поряд, якщо...
за крайньої потреби, але...
Нік, уже пора.
Так? Згоден зі мною?
Мамо, вважай собі як знаєш.
Нік! Сюди, матч починається!
Сюди. Швиденько.
- Давай. - Давай.
Ох. Ура!
Ти ніколи не була з Ніколасом така близька,
як Роберт.
І це тебе ранить.
Привіт.
Звідки ви?
Англійська?
Чао. Як справи?
ВІТАННЯ З ПІЗИ
Мамо...
ІТАЛІЯ
...Венеція і Флоренція справді чарівні, як ти й казала.
Але мені вже набридли руїни, тому я вирушаю на пляж.
Дякую тобі за «Нікон».
Я багато фотографую.
З любов'ю, Джонатан.
P.S.: Я тепер сам. Саша мусила вертатися в Лондон.
Різдво минуло. Я провів його на самоті.
Я мусив дочекатися кінця січня і свого справжнього Різдва,
яке ознаменує новий початок.
Так.
Джастін.
Привіт, друже. Вибач, що не подзвонив.
Нічого. Завжди радий тебе бачити.
Хотів тебе здивувати.
Я знав, що ти захочеш побачити їх прямо з друку.
Не розумію, чому ти вирішив використати псевдонім, але я захопився.
Непогано, скажи?
- Надзвичайно. - Радий, що тобі подобається.
І твоя пропозиція взяти ту фотографію?
Дуже пасує.
Ідеально.
Я ж нічого не запропонував.
Поставлю чайник. Чорний чай?
Так. З молоком, без цукру.
Я переговорив з Томмі... Мій учень, випустився з універу...
спитав, чи може він створити вебсайт для книжки,
щоб ми оформляли онлайн-замовлення.
Чудово.
Він сказав, що зробить за кілька днів.
Потрібно тільки створити обліковий запис PayPal,
і ми з тобою в ділі.
А ще я подумав:
може, влаштуємо конкурс для старих невиданих авторів?
Будемо їх публікувати.
Бідний Джастін.
Він фантазував про майбутні проєкти і незалежне видавництво.
Якби ж він знав, що я не збираюся чекати онлайн-замовлень.
...але я вважаю, що важливо...
Я хотів потрапити в руки лише однієї читачки.
Книжка викурить її зі сховку
і змусить вибігти на поверхню.
- Я вже йду. - Так. Не забудь випране.
Все ще вологе. Вибач.
Ще трохи залишилось.
Я її читав. Мені сподобалось.
- Ти теж її читав? - Так, вона цікава.
А ти дочитав до кінця?
Так, дочитав. Я вмію читати.
- О, ні. Я не це мала... - Нік.
Ми тебе любимо.
Це ти мені її прислав?
Ні.
- Точно? - Так, моя на квартирі.
То чому ти її прочитав?
- Просто... - Кетрін.
Ні. Просто це дивний збіг.
Мені її прислали,
- і я не знаю... - Це був подарунок.
Подарунок?
Угу.
Від кого?
Від вдячного клієнта. Її лишили для мене на касі.
Чудово, Нік.
- Правда, Кетрін? - Так.
А хто її лишив?
- Ніків шанувальник. - Не знаю.
У мене щодня мільйон клієнтів.
- Знаю. - То що не так?
- Яка різниця? - Ніякої.
Усе гаразд. Вибач.
То... тобі сподобалось?
- Так. - Усе добре.
- А чим? - Чим?
- Бо мені тільки гівно подобається? - Ні.
Мені просто цікаво,
- що ти про неї думаєш. - Що за фігня? Це що, іспит?
- Ні. Мама хоче... - Бувайте.
- Я подзвоню на тижні. - Просто скажи мені.
Боже. Вона вмирає!
Це було дуже приємно. Бо вона заслужила. Егоїстична сука.
Вона не про тебе.
Ніколасе, вернись.
- Мамо, глянь на мене. - Ніколасе, не відходь далеко.
Лічи зі мною.
- Три, два, один. - Три, два, один, стрибок.
Три, два, один, стрибок.
Мамусю, глянь на мене.
Ніколасе, підійди.
Не дістанеш.
ДИСКЛЕЙМЕР
ЗА РОМАНОМ РЕНЕ НАЙТ
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська