Nej, vänta.
Kom inte. Vänta.
Nej, vänta.
- Mm. - Nej, vänta.
Nej, vänta. Vänta.
Mm.
Kom inte än.
Vänta.
- Skit också. - Förlåt.
Förlåt, förlåt.
Allvarligt. Du är en skit.
- Förlåt. - Du bryr dig inte ett skit.
Förlåt. Det är tåget. Jag har aldrig gjort det på ett tåg.
Jag brukar ligga varenda gång jag tar tunnelbanan.
- Brukar du? - Ja.
Sträckan Oxford Circus till Bond Street gör mig pilsk.
- Säkert? - Ja.
Kontorsarbetarna?
Jösses ja. Kontorsarbetarna. Och de där jävla turisterna.
- Ja, turisterna, självklart. - Och det klibbiga golvet.
Vilken slampa du är.
Ja. Mm.
Biljetterna.
Ge mig... Helvete. Ge mig...
- Jonathan. Jonathan! - Sluta.
Helvete.
Fan också.
Jag... Jag kan inte... Han glodde på mina tuttar,
och du drog i den jävla filten.
Jag måste ju ha biljetterna.
- Fan, jag bryr mig inte. - I alla fall har du jättefina tuttar.
Jag har fantastiska tuttar, men inte alla får se dem.
- Varför inte? Själviskt. - Din skit.
Ge akt på narrativ och form.
Deras kraft kan föra oss närmare sanningen
men kan också vara ett vapen med stor förmåga att manipulera.
Under en karriär som spänner över nästan 20 år
har mottagaren av kvällens utmärkelse
genomlyst narrativ och former som skyler dolda sanningar,
för att skildra några av vår tids svåraste ämnen
och låtit oss få en klar bild av hennes ämnen.
Denna fantastiska dokumentärfilmare har trängt igenom den slöja
som länge har skyddat framstående institutioner
och deras ofta karismatiska gärningsmän.
Men, mitt herrskap, ta er i akt.
I processen att exponera sitt ämne
visar Catherine att de kan manipulera oss
enbart på grund av våra egna djupt kända övertygelser
och de bedömningar vi gör.
På så sätt avslöjar Catherine något mer problematiskt och djupgående:
vår egen delaktighet i några av vår tids mer toxiska sociala synder.
Och nu är det mitt nöje att överlämna
årets RTS Television Journalism Outstanding Achievement Award
till en fyrbåk för sanningen...
- Allt okej? - Jadå.
...en kvinna som är en inspiration för oss alla, Catherine Ravenscroft.
Jag var ledsen för det som hände.
Det var jag verkligen.
Han var ju bara ett barn.
Men jag var trött.
Trött på att undervisa.
Trött på att upprepa samma lektioner i nästan 50 år.
Men mer än nåt annat
var jag trött på att utstå oärligt beteende från bortskämda snorungar.
Mr Brigstocke?
Ja?
Mr Banks vill prata med er på sitt kontor.
- Nu? - Helst.
5 500 grader C. Just det. Den yttre kärnan...
Jag blev inte förvånad när Justin kallade på mig.
Mr Banks.
Jag hade väntat på det.
Det dröjde längre än väntat.
Mr Brigstocke.
Varsågod och sitt.
Mr Brigstocke, det här är mrs Pemberton, Tristans mor.
Ja. Mrs Pemberton, trevligt att träffas.
Mr Brigstocke, mrs Pemberton är allvarligt oroad
över era kommentarer till unge Tristans uppsats.
Mrs Pemberton, vill ni upprepa det ni sa till mig tidigare.
Tack, Justin. Det ska jag.
Och jag är glad att du...
...använder ordet allvarligt, för det är vad det är.
Jag är allvarligt oroad över det ni skrev om min son.
Det är svårt att tro att en gång i tiden
blev jag framröstad som mest populära lärare många år i rad.
Men det var länge sen.
På den tiden var jag engagerad. Jag brydde mig.
Jag borde ha slutat då,
medan jag ännu hade lite glöd kvar att väcka studielust hos barnen.
- ...att det han skrev om... - Mrs Pemberton.
Mr Brigstocke, om ni bara ber om ursäkt,
så kan vi stryka ett streck över det här och gå vidare.
Jag vidhåller min bedömning.
Ursäkta?
Jag vet. Vi väntar.
Nej, Jonathan. Jag vill åka idag.
Det är en fin dag. Vi åker idag... Jäklar. Jag glömde trosorna.
- Du glömmer dem jämt. - Hallå! Vad gör du?
- Hallå! - Du kan inte rå för det.
- Ge tillbaka dem! - Oj, jäklar. Oj!
Gick det bra?
- Nej. - Säkert?
- Jag har kvar dina trosor. - Hallå!
Men för fan. Det är lysande.
Vart fan ska vi gå?
Vi går till Campo Santa Margherita.
- Där finns billiga hotell. - Ska vi simma
eller ta Bakerloo eller Circle-linjen?
Gör det du. Jag tar... Det kallas "vaporetto".
Typ deras T-bana, tror jag.
- Det är nog där borta. - Okej.
Vänta, vänta. Vänta lite.
- Du vill ta en bild. - Ja.
- Kom igen. - Coolt.
Så, blir du pilsk på båtar också?
Skojar du? Självklart, med alla sjömän.
- Slampa. - Din skit.
Du ser, det var inte alls hemskt.
Det var faktiskt härligt.
- Sängfösare? - Visst. Varför inte?
Av en händelse öppnade jag en flaska Latour -82 innan vi gick.
Robert.
Förlåt, jag trodde det var saft.
- Ett ärligt misstag. - Du borde inte, käraste.
Det här är inte ett så högtidligt tillfälle.
Inte ett högtidligt...
- Bara lugn... - Du älskar det.
Vi har två flaskor kvar när...
Vin är Roberts grej, särskilt fin bordeaux.
Han har gett sig hän åt det de senaste åren.
Du känner knappt skillnad mellan rött och vitt vin,
men du delar gärna din mans nöjen.
Han skulle inte medge det,
men en del av nöjet för honom är att han har råd med det.
Efter all billig champagne
skulle jag inte märka om du gav mig ett glas vinäger.
Om min fru inte kan skämma bort sig,
vilket hon inte kan, är det mitt ansvar att göra det.
Ögonkontakt.
För en sanningens ledfyr,
en som inspirerar mig varje dag.
Tack, käraste. Fånigt.
- Jättegott. Vad är det? Kryddor? - Utsökt.
Sandelträ.
Svarta vinbär.
Banan.
Och så de här.
Är det här allt?
Ja.
Sju kjolar.
De var min frus.
Jag beklagar. Nyligen?
Sju handväskor.
För nio år sen.
Tio halsdukar.
En hatt.
Och så skorna.
- Ja. Och skorna. - Ja, visst.
Kom igen.
Hon hade små fötter.
Storlek 35.
Det blir alltså åtta par skor och ett par tofflor.
Och det var allt.
Nancys liv reducerat till en lista föremål.
HANDSKAR SKOR TOFFLOR SOCKOR
Tack.
Det finns mal i de här.
Vi kan inte ta emot kläder med mal, men vi kan kasta dem åt er.
- Ja. Tack. - Ta med dem.
Nej, vänta lite.
Det här var min frus favoritkofta.
Jag förstår. Tack, mr Brigstocke.
Mycket vänligt av er.
Jag minns att Nancy bar den koftan på nätterna
när hon gick upp för att amma Jonathan.
Hon lät mig aldrig hjälpa henne.
Ska vi ta upp det på övervåningen?
Ja, jag kommer strax. Ska bara kolla posten.
Men du blev ju nyss klar med ett projekt.
Jag vet. Du känner mig.
Kom igen, vårt Latour,
- låt oss avnjuta det. - Jag är bara nyfiken om
vad som kommer härnäst, du vet.
Nåt världsförvandlande som vanligt.
- Hon väntar, och jag med. - Tack för ikväll.
Alltid trevligt att vara din kavaljer.
EN FULLKOMLIG FRÄMLING E.J. PRESTON
TILL MIN SON JONATHAN
FRISKRIVNING
VARJE LIKHET MED LEVANDE ELLER DÖDA PERSONER
ÄR INGEN TILLFÄLLIGHET.
Ja.
Stanna där.
- Härligt! - Ta den då.
Stå still då.
- Vill du se mina trosor? - Kör på.
- Visa tuttarna nu. - Nej. Lägg av.
- Vi tar ett på oss båda. - Hallå. Försiktigt.
Ska han inte sjunga när han stakar?
Santa Lucia Santa Lucia
När vi kommer under Suckarnas bro
måste du kyssa mig, som i En liten kärlekshistoria.
Den har jag inte sett.
Du måste kyssa mig under bron så att vår kärlek varar för evigt.
Bättre fråga, har du nånsin haft sex under en bro?
Självklart.
Under Battersea Bridge.
Nej, vänta, under Waterloo Bridge också.
Imponerande.
- Ja, det är jag. Din skit. - Slampa.
Vänta, varför vänder vi?
Varför vänder vi?
Nej, hörru.
- Vi vill åka fram till bron. - Nej, nej. Finito.
- Jo, Suckarnas... - Nej, nej.
Kom igen. Den är ju här framme. Snälla.
Ge mig 40 euro.
- Fyrtio euro? - Fyrtio?
- Vi betalade 50. - Fyrtio, annars tillbaka.
- Du får fan inte 40 euro. - Nej.
- Kliv ur. - Fan heller.
Hallå. Sluta. Sluta gunga.
Din skit.
- Raring, hur är det? - Det är ingen fara. Absolut.
Jag... Jag har nog bara druckit lite för mycket.
- Säkert? - Ja, absolut. Somna om igen.
Ingen fara med mig.
Du har sett det här ansiktet förut.
Du hoppades att aldrig behöva se det igen.
Din fasad har rasat.
Jag antog att fotona var semesterbilder.
Jag hoppades att det fanns några tagna på vår Cornwall-semester.
Jag väntade mig bilder jag kände igen,
men jag hade aldrig sett dessa foton förut.
Den kvinnan kände jag igen.
Jag hade vetat hennes namn länge.
Men jag hade trott att hon bara var en oskyldig åskådare av mitt livs förfall.
- Hej. Hur är det? - Jag måste återvända till London.
Vadå? Varför?
- Rosie... - Ja.
...min moster, blev påkörd av en lastbil.
- Oj, jävlar. - Ja.
Hon cyklade.
- Hon cyklade jämt. - Ja.
Föraren såg henne inte.
Klarade hon sig?
Nej, lastbilen krossade henne. Hon är död.
Helvete, jag är så ledsen.
Hon var...
...som en storasyster för mig.
Hon var den jag gick till när jag fick min första mens.
Mamma grät i telefonen.
Rosie var hennes lillasyster.
- Det är så hemskt. - Jag vet. Kom.
Jag är så ledsen.
Så väldigt ledsen.
Efter vår sons död
tillbringade Nancy mest sin tid instängd i Jonathans rum med hans saker.
Hon höll rummet fint som en helgedom.
Och en dag flyttade hon in dit
och kom bara ut för att äta.
I början släppte hon in mig,
men en dag bad hon mig att inte komma in mer.
Det enda jag hörde var ljudet av hennes skrivmaskin.
Jag hittade aldrig vad det nu var hon skrev.
Jag lämnade huset som det var när hon dog.
Hon hade låst översta skrivbordslådan och jag ville inte bryta upp den,
för jag tänkte att jag måste respektera hennes vilja.
Nu förstår jag varför jag inte öppnade den tidigare.
Jag öppnade den inte, för jag fruktade vad jag skulle finna.
Nancy hade skrivit en bok i hemlighet, och jag visste att jag måste läsa den...
EN FULLKOMLIG FRÄMLING 18 SEPTEMBER 2011
...fast jag var rädd att orden kanske skulle krossa mig.
TILL MIN SON, JONATHAN
Vad gör du? Catherine?
Catherine! Lägg ner den där! Lägg...
Den handlar om mig.
Varför bränner du upp boken?
Den skickades till mig, och jag tror att jag straffas.
- Straffas? - Herregud.
- Herregud. Jag straffas. - Ja, du sa det.
- Vem försöker straffa dig? - Jag vet inte.
Den som skickade boken.
Straffa dig på vilket sätt?
Herregud. Jag ska dö.
- Jag ska dö. - Hotar nån dig?
Catherine, varför skulle nån vilja straffa dig?
Catherine!
För nåt som hände för länge sen.
Vadå? Vad hände dig?
- Är det på grund av dina filmer? - Nej.
Om du verkligen tror det, borde vi kontakta polisen.
- Catherine. - Nej, inte alls.
Varför skulle den handla om dig?
Herregud. Jag känner igen mig själv.
- Nämns ditt namn? - Nej.
Nej, men jag beskrivs.
Beskrivs? Hur? Vit? Blond?
- Ursnygg, framgångsrik? - Sluta.
Nej, jag är hemsk.
Jag är inget av det där,
och nånting i boken fick mig att hata mig själv igen.
Varför hata dig själv? Du gör inte en fluga förnär.
- Du är en bra människa. - Är jag?
Visst är du det, vännen.
- Sankta Catherine. - Nej.
Jag vet inte om jag är en bra människa.
Robbie, jag är ingen god hustru och känner att jag har varit en usel mor.
Du pratar nonsens.
Jag har svårt att leva med mig. Jag har varit fjärmad från Nick.
Det är inte skäl att fantisera om mord,
- eller hur, raring? - Nej.
Snälla, lyssna. Jag är ledsen.
Det är så många saker jag borde ha berättat för dig.
Saker jag verkligen vill att du ska veta
men inte vet hur jag ska tala om för dig.
Jag vet inte var jag ska börja.
Om det som hände mellan Nick och mig. Det jag gjorde.
- Jag vet. Jag vet allt. - Jag...
- Gör du? - Ja.
Det har aldrig varit enkelt mellan er, jag vet. Men han älskar dig.
Han älskar dig mycket, det vet du.
- Det är inte det... - Nej.
Att han och jag har så lätt att prata med varandra
betyder inte att han inte avgudar dig.
Det gör han.
Den där boken utlöste nånting, eller hur?
- Vad handlar den om? Skuld? - Ja.
Du har inget att känna skuld över, Cath.
Nick är 25 år gammal.
Det är hög tid att han skaffar eget boende.
Du gjorde absolut rätt val.
- Det vet jag inte. - Det var rätt,
och förlåt att jag var emot det.
Om det inte funkar för honom, flyttar han hem igen.
Sätt dig. Okej.
Vet du, du har rätt att leva. Du har rätt att leva.
Ja, du har varit lite frånvarande och otillgänglig,
men du har varit ett fantastiskt föredöme för vår son.
Det är dags att du gör honom till en självständig vuxen, eller hur?
Så sluta plåga dig själv.
Lova det.
Hjälper du mig?
Självklart.
Du kan berätta vad som helst och jag lovar att aldrig döma dig.
Det vet du väl?
Han står dig närmare än nån annan.
Ändå har du lyckats hålla honom ovetande alla dessa år.
Och nu har hemlighållandet
blivit viktigare än själva hemligheten.
Jag förstår om du är upptagen,
men jag hör av mig och så. Okej.
Det här är väl hej då.
Tack.
Hör av dig och tala om hur det går.
Det kommer att vara skit.
Min mamma är säkert helt förstörd.
Vänta.
Säg omelett.
- Nu måste jag åka. - Okej, hej då.
Hej då.
- Älskar dig. - Älskar dig med.
Du kan runka och tänka på mig.
Och du då?
Jag gängar väl nån på Piccadilly-linjen.
Hej då.
- Slampa. - Din skit.
Här borta.
Skål.
Jag har läst den.
- Mm? - Ja.
Jag blev väldigt glad när du berättade att du har skrivit en roman,
och väldigt imponerad av hur snabbt du skrev den, kompis.
- Vad tyckte du? - Den är bra. Väldigt bra.
Du borde publicera den.
Du är mycket vänlig,
men min lilla bok är knappast av intresse för en yrkesperson.
Du publicerar på nätet,
trycker hundra ex som du säljer själv på nätet.
Se hur det går.
Jag vet inte hur man gör.
Jag kan hjälpa dig.
Hur då?
Du är väl fullt upptagen som rektor för en skola?
Jag ska gå i pension, min vän.
- När? - Nu.
Avskedar de dig? Är det på grund av mig?
Nej. Nej.
Det är på grund av mig.
För att jag är gammal.
Vi är gamla.
Så jag har tid för händer och jag tror på dig.
Tack, Justin.
Så du tycker verkligen att den är bra?
Ja, det gör jag. Verkligen.
Jag förstod senare att Nancy ville att jag skulle hitta manuset,
liksom hon ville att jag skulle hitta fotona.
Jag förstod varför boken måste skrivas,
och jag tvivlade inte på vem den var avsedd för.
Vad tänkte du om henne?
Fick hon vad hon förtjänade, tycker du?
Hon var en manipulativ kärring,
och hon grep ju chansen att komma undan ostraffad.
Ja, men du har inte svarat på frågan.
Förtjänade hon det?
Jag var inte ledsen när det hände.
Så, ja, jag antar att hon fick vad hon förtjänade.
Jag var den som skulle förgöra henne i verkliga livet,
men först måste hon lida, som Nancy och jag fick lida.
För En fullkomlig främling.
En fullkomlig främling.
Hur är lägenheten?
- Den är okej. - Bra.
- Är rumskamraterna bra? - Lite nördiga.
Vadå, allihop?
Alla är studenter.
Så de läser?
Jaha.
Självklart, de är studenter.
Ja.
Men du trivs med arbetet?
Det är okej.
Jag tar med mig det här.
Nicholas jobbar på elektronikavdelningen i ett varuhus.
Inte precis vad du och Robert hade hoppats på för er son,
men ni är lättade över att han arbetar,
med tanke på att det fanns en tid då ni inte kunde
föreställa er att han skulle kunna sköta ett jobb överhuvudtaget.
Och Sandy?
Nog minns du?
När du inte kunde somna utan att hålla om honom?
- Sandy. - Bara...
Nog förstår du?
- Nicholas. - Vadå?
Snälla du.
- Gör inte så! - Förlåt.
Jag vill bara att du ska förstå det här med flytten.
Vi behövde inte ett så stort hus längre.
Okej? Och du behöver bli självständig.
Vill du inte vara självständig?
Alltså, vi finns ju här...
Om du får verkliga problem, men jag...
Det är dags, Nick.
Eller hur?
Okej, om du vill intala dig det, mamma.
Nick! Kom, matchen börjar!
Kom igen. Passa.
- Kom igen. - Kom igen.
Oj! Ja!
Du har aldrig kunnat komma Nicholas nära
på samma sätt som Robert.
Och det gör ont.
Hej.
Varifrån är ni?
Engelska?
Ciao. Läget?
HÄLSNINGAR FRÅN PISA
Kära mamma...
ITALIEN
...Venedig och Florens var verkligen så magiska som du sa.
Men jag är trött på ruiner nu, så jag går ner till stranden.
Tack för kameran du gav mig.
Jag har tagit massor med foton.
Kram, Jonathan.
PS, jag är ensam nu. Sasha måste återvända till London.
Julen har kommit och gått. En ensam jul för min del.
Jag måste vänta till slutet av januari på min riktiga jul,
den som tillkännager en ny början.
Ja.
Justin.
God eftermiddag. Förlåt att jag inte ringde.
Nej då. Ingen fara. Roligt att se dig.
Jag ville överraska dig.
Jag visste att du ville se dem när de är nybakade, så att säga.
Jag fattar inte varför du skrev under pseudonym, men ändå.
Det blev rätt bra, eller hur?
- Utomordentligt. - Roligt att du tycker det.
Och din idé att använda fotot?
Det blev riktigt bra.
Helt perfekt.
Jag har inte bjudit på nåt.
Jag sätter på tekannan. Starkt?
Ja, tack. Och lite mjölk, inget socker.
Jag pratade med Tommy... en av mina gamla elever,
om att skapa en sajt för boken
så att vi kan ta beställningar på nätet.
Underbart.
Den blir klar om några dagar, sa han.
Nu behöver vi bara skapa ett PayPal-konto,
så är vi i full gång, min vän.
Jag funderade också på
en tävling för gamla, ej publicerade författare?
Då kan vi helt enkelt publicera dem.
Stackars Justin.
Han fantiserade om framtida satsningar och att bli en oberoende utgivare.
Han vet inte att jag inte har en tanke på att vänta på beställningar på nätet.
...men jag anser det viktigt...
Det fanns bara en läsare jag ville nå.
Boken skulle snoka fram henne i hennes gömställe
och driva ut henne i det öppna.
- Då går jag. - Ja. Glöm inte tvätten.
Lite fuktig än. Beklagar, raring.
Det finns matrester.
Jag har läst den. Jag gillade den.
- Har du också läst den? - Ja, den är rätt bra.
Vadå, har du läst hela boken?
Ja, det har jag. Jag läser faktiskt.
- Jag menade inte... - Ja, kom igen, Nick.
Vi beundrar dig, kompis.
Skickade du den till mig?
Nej.
- Är du säker? - Ja, mitt ex är i lägenheten.
Så hur kom det sig att du läste den?
- Alltså... - Catherine.
Nej. Jag menar bara att det är... en märklig tillfällighet.
Den sändes till mig,
- oklart av... - Min var en present.
En present?
Ja.
Från vem?
En tacksam kund. Den lämnades på disken med mitt namn på.
Jätteroligt, Nick.
- Visst, Catherine? - Ja.
Så, vem var det?
- Nån Nick imponerade på. - Vet inte.
Jag träffar massor av kunder varje dag.
- Jag vet. - Så vad är problemet?
- Spelar det nån roll? - Nej.
Det är okej. Förlåt.
Så, tyckte du om den?
- Ja. - Du ser, helt okej.
- Så, varför? - Varför?
- Är den skit om jag gillar den? - Nej.
Jag vill bara veta, du vet,
- vad du tycker om boken. - Vad är det här? Högskoleexamen?
- Nej, din mamma vill bara... - Vi ses.
- Jag ringer i veckan. - Så... Kan du inte berätta?
Jösses. Hon dör!
Rätt kul läsning också. Hon förtjänade det. En självisk satmara.
Den handlar inte om dig.
Kom tillbaka, Nicholas.
- Mamma, titta på mig. - Håll dig nära mig.
Räkna med mig.
- Tre, två, ett. - Tre, två, ett, hoppa.
Tre, två, ett, hoppa.
Titta på mig, mamma.
Nicholas, kom närmare.
Du kan inte ta mig.
BASERAD PÅ ROMANEN AV RENÉE KNIGHT
Undertexter: Bengt-Ove Andersson